ZČ, Ljubljana, 37, 1983, številka 4, strani 257—358 in V—X ZGODOVINSKI ČASOPIS HISTORICAL REVIEW ИСТОРИЧЕСКИР1 ЖУРНАЛ UDK UDC 949.712(05) YU ISSN 0350-5774 GLASILO ZVEZE ZGODOVINSKIH DRUŠTEV SLOVENIJE Uredniški odbor: dr. Ferd' Gestrin dr. Bogo Grafenauer dr. Vasilij Melik (glavni in odgovorni urednik) Janez Stergar (tehnični urednik) dr. Miro Stiplovšek dr. Peter Vodopivec dr. Fran Zwitter Za znanstveno vsebino prispevkov so odgovorni avtorji. Ponatis člankov in slik je mogoč samo zt dovoljenjem uredništva in navedbo vira. Redakcija tega zvezka je bila zaključena 15. 6.1984 Izdajateljski svet: dr. Ferdo Gestrin, dr. Milica Kacin-Wohinz, Zdravko Klanj- šček, dr. Jože Koropec, dr. Vasilij Melik, dr. Darja Mihelič, dr. Janko Pleterski, Janez Stergar, Prvenka Turk, dr. Peter Vo dopivec, dr. Fran Zwitter Lidija Berden (angleščina), dr. Aleksandra Derganc (ruščina), dr. Bogo Grafenauer (nemščina), dr. Janko Malle (nemščina), Mi lan Pahor (italijanščina), dr. Anton Svetina (nemščina) «. Neta Zwitter Majda Čuden Prevodi : Zunanja oprema: Upravnica revije: Sedež uredništva in uprave: Oddelek za zgodovino Filozofske fakultete v Ljubljani, YU-61000 Ljubljana, Aškerčeva 12/1, telefon: (061) 224 011, 224 046, int. 209 Letna naročnina: Tekoči račun: Sofinancirajo: Tisk: Naklada: za nečlane in ustanove 1000 din, za društvene člane 640 din, za društvene člane-upokojence 480 din, za društvene člane- študente 320 din (vse cene za letnik 37/1983) Cena te številke v prosti prodaji je 360 din. Zveza zgodovinskih društev Slovenije, 50101-678-49040 Raziskovalna skupnost Slovenije Kulturna skupnost Slovenije Izobraževalna skupnost Slovenije Znanstveni inštitut Filozofske fakultete v Ljubljani Tiskarna Slovenija, Ljubljana, november 1984 1850 izvodov ZGODOVINSKI ČASOPIS, LETNIK 37, LETO 1983, ŠTEVILKA. 4 KAZALO — CONTENTS — СОДЕРЖАНИЕ RAZPRAVE —STUDIES—СТАТВИ Raj ko B r a t o ž , Cerkvenopolitični in kulturnozgodovinski odnosi med Sirmijem in Akvi lejo 259—272 Ecclesiastically-Political and Culturally-Historical Relations Between Sirmium and Aquileia Церковно-политические и кулиурно-исторические отношениа между Сирмием и Аквилееи Anton S v e t i n a , Prebivalci Kranja v letu 1754 273—284 The Inhabitants of Kranj in the Year 1754 Жители Кранн в 1754 г. Marko Š t u h e e , O družini v Kranju sredi 18. stoletja 285—294 The Family in Kranj in the Middle of the 18th Century O семће в Кране в cep. XVIII в. Milan P a h o r , Prispevek za zgodovino narodnoosvobodilnega gibanja v Trstu v obdobju september—december 1943 295—306 Contribution to the History of National Liberation Movement inTriest in the Period from September to December 1943 Из истории народно-освободителБного движенил в Триесте в сенгабре—декабре 1943 г. PROBLEMI IN DISKUSIJA — PROBLEMS AND DISCUSSION — ПРОБЛЕМН И ДИСКУССИЛ •Položaj koroških Slovencev in njegovi zgodovinski temelji (Bogo G r a f e n a u e r ) 307—338 Position of the Carinthian Slovenes and Its Historical Foundations Положение каринтииских словенцев и ero историческии фундаментм IN MEMORIAM — IN MEMORIAM — B ПАМЛТБ Dr. Jože Šorn (Vasilij M e l i k ) 339—340 Dr. Jože Šorn Д-р Иоже Шорн Znanstveno delo Ivana Škafarja (Vilko N o v a k ) 340—341 Scientific Work of Ivan Škafar Научнми труд Ивана Шкафарн OCENE IN POROČILA — BOOK REVIEWS AND REPORTS — РЕЦЕНЗИИ И ОБЗОРБ1 Aleksander Jeločnik—Peter Kos, Zakladna najdba Čentur—C (Davorin V u g a ) 343—346 Vita religiosa, morale e sociale ed i concili di Split (Spalato) dei seca X—XI. (France Martin D o 1 i n a r ) '. 346—347 Slovenci ob Soči med Brdi in Jadranom (Eva H o l z ) , " 348 Die Protokolle des österreichischen Ministerrates (1848—1867), HI. Abteilung (Vasilij M e l i k ) 349—351 Deutschland, und Österreich (Samo K r i s t e n ) 351—353 OBVESTILA — INFORMATIONS — ИЗВЕ1ЦЕНИИ Obvestilo o izhajanju Zgodovinskega časopisa (Janez S t e r g a r ) 354 LETNO KAZALO —ANNUAL CONTENTS — ГОДИЧНОЕ СОДЕРЖАНИЕ Zgodovinski časopis 37/1983 —Historical Review 37/1983 — Историческии журнал 37/1983 IZVLEČKI — ABSTRACTS — ИЗВЛЕЧЕНИЛ Izvlečki iz razprav in člankov v Zgodovinskem časopisu 37,1983,3 in 37,1983,4 V—X 258 ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 . 1 9 8 3 - 4 ZVEZA ZGODOVINSKIH DRUŠTEV SLOVENIJE YU-61000 Ljubljana, Aškerčeva 12/1, tel.: (061) 224 011, 224 046, int. 209 vas vabi, da kot redni član vstopite v eno izmed slovenskih zgodovinskih in muzejskih društev Društveni člani po nižji ceni prejemajo osrednje glasilo slovenskih zgodovinarjev »Zgodovinski časopis«, imajo popust pri nabavi knjig iz zaloge zveze, lahko sodelujejo pri strokovnih in družabnih prireditvah društev (zborovanja, predavanja, strokovne ekskurzije in podobno), brezplačno prejmejo žvežino'značko in izkaznico ter uporabljajo zve- zino knjižnico. Potrjena izkaznica ZZDS omogoča brezplačen ali cenejši vstop v številnih domačih in tujih muzejih ter galerijah. Člani sloven skih društev s popustom kupujejo knjige »Slovenske matice«, občasno pa tudi publikacije drugih slovenskih založb. - Za leto 1983 znaša društvena članarina 100 din (1984: 130 din), članarina z naročnino na »-Zgodovinski časopis« pa 640 din (1984: 840 din). Za štu dente je društvena članarina z naročnino polovična — 320 din (1984: 420 din). Popust imajo tudi upokojenci, dolgoletni člani društva, za katere naročnina s članarino znaša 480 din (1984: 630 din). Člani pokrajinskih zgodovinskih in muzejskih društev upravi »Zgodovinskega časopisa« po ravnajo le naročnino v višini 540 din (1984: 710 din), če so članarino za tekoče leto že vplačali pri matičnem društvu. Članarino in naročnino lahko vplačate vsako dopoldne (od ponedeljka do petka) na zvezinem sedežu ali pa s položnico na žiro račun: Zveza zgodovinskih društev Slovenije, Ljubljana, Aškerčeva 12, 50101-678- -49040. Vplačilo vseh članskih obveznosti je možno tudi pri vseh matičnih po krajinskih'zgodovinskih in muzejskih društvih. TU so njihovi naslovi: Zgodovinsko društvo Ljubljana, Zgodovinski inštitut Milka Kosa, ZRC .SAZU, 61000 Ljubljana, Novi.trg 4 Zgodovinsko društvo v Mariboru, Muzej narodne osvoboditve, 62000 Maribor, Heroja Tomšiča 5 Zgodovinsko društvo v Ptuju, Pokrajinski muzej, 62250 Ptuj, Muzejski t r g i Zgodovinsko društvo v Celju, Muzej revolucije, 63000 Celje, Trg V. kongresa 1 (63001 Celje, pp. 87) Zgodovinsko društvo za Gorenjsko, Gorenjski muzej, 64000 Kranj, Tav čarjeva 43 • Zgodovinsko društvo za severno Primorsko, Pokrajinski arhiv, 65000 Nova Gorica, Trg Edvarda Kardelja l/III Zgodovinsko društvo v Novem mestu, Zavod za šolstvo SR Slovenije — organizacijska enota, 68000 Novo mesto, Glavni trg 7 Muzejsko društvo v Škof ji Loki, Muzej na gradu, 64220 Škofja Loka, Grajska pot Belokranjsko muzejsko društvo, Belokranjski muzej, 68330 Metlika Zgodovinsko društvo v Slovenskih Konjicah, 63210 Slovenske Konjice Klub slovenskih zgodovinarjev in geografov na Koroškem, Postf. 38, 9020 Celovec/Klagenfurt, Avstrija Zahtevajte prijavnico za vpis pri enem izmed pokrajinskih zgodovin skih društev ali na sedežu osrednje zveze! ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 • 1983 • 4- 259—272 259 R a j k o B r a t o ž CERKVENOPOLITIČNI IN KULTURNOZGODOVINSKI ODNOSI MED SIRMIJEM IN AKVILEJO Razširjeno besedilo referata na 5. mednarodnem kongresu za jugovzhodnoevropske študije, ki je bil od 11. do 17. 9. 1984 v Beogradu na temo »Balkan in Srednja Evropa« Na obrobju razmeroma šibko urbaniziranega ter gospodarsko in kulturno rela tivno zaostalega zahodnobalkanskega prostora so se v predkonstantinski dobi v uprav nih in gospodarskih vozliščih velemestnega značaja izoblikovala tri močna središča širjenja krščanstva: Sirmij kot središče Druge Panonije, pozneje tudi panonijske die- ceze in ilirske prefekture, kjer se je v 3. in 4. stoletju večkrat zadrževal cesarski dvor, Salona kot glavno mesto Dalmacije in Akvileja na severovzhodnem robu Italije kot glavno mesto Venetije in Histrije, zaradi svoje lege med Italijo in Ilirikom posrednik vplivov in cerkvenopolitičnih tokov na relaciji Ilirik—Italija.1 V dobi nastajanja teh krščanskih skupnosti in misijonske akcije na ozemlje, ki je bilo pod vplivom teh sre dišč, se kaže izrazita prehodnost tega ozemlja, z misijonskimi tokovi, ki so izhajali iz različnih delov cesarstva: iz Male Azije (zlasti v Sirmiju), iz Sirije in Egipta (zlasti v Saloni), ter z Vzhoda, iz Afrike in Rima (v Akvileji).2 Zaradi tega so imele prve krščanske skupnosti med seboj nekoliko različen značaj, v krščanskih skupnostih, ki so se izoblikovale pod vplivom teh središč, pa je prišlo do zanimive sinteze vseh teh vplivov.3 Od začetka 4. stoletja, ko so bila ta središča krščanstva relativno izoblikovana, pa do začetka 5. stoletja, ko se začne postopen upad najprej Sirmija in nato Akvileje, moremo na osnovi sicer maloštevilnih virov opazovati odnose med temi središči, zlasti med Sirmijem in Akvilejo, ki so ključnega pomena za poznavanje zgodovine krščan stva na zahodnobalkanskem področju. 1 Najbolj izčrpen prikaz zgodovine Sirmija podaja M. MIRKOVIĆ, Sirmium — its History from the I Century A.D. to 582 A.D., Sirmium I, Beograd 1971, 5—60, zlasti 33ss. (brez zgodovine krščanstva); za zgodovino Akvileje, o kateri obstoji zelo obsežna literatura (S. PIUSSI, Bibliografia aquileiese, AAAd 11, 1978, 93 ss.), gl. od najnovejših del kolektivno delo »Da Aquileia a Venezia. Cultura, contatti e tradizione«, Milano 1980. O stikih Akvileje s severnoitalskim in galskim področjem gl. zbornike Aquileia e Milano, AAAd 4, 1973; Aquileia e Ravenna, AAAd 13, 1978 in Aquileia e l'Occidente, AAAd 19, 1981. Za zgodovino Salone še nimamo moderne sinteze; gl, delne prikaze v delih J. J. WILKES, Dalmatia, London 1969, 220—238 in 416 ss. in zbornik Disputationes Saionitanae 1970, Split 1975, zlasti 23 ss. in 91 ss. 2 O začetkih krščanstva v Sirmiju gl. D. FARLATI - J. COLETI, lllyrieum sacrum VII, Venetiis 1817, 465 ss.; J. ZEILLER, Les origines chrétiennes dans les provinces danubiennes de l'Empire romain, Paris 1918, 31 ss.; o izvoru krščanstva v Saloni gl. J. ZEILLER, Les origines chrétiennes dans la province ro maine de Dalmatie, Roma 1967 (1. izd. Paris 1906), 6 ss.; R. EGGER v Forschungen in Salona I, Wien 1917, 99; II, ib. 1926, 52; A. M. STRGACIC, Kršćanstvo u rimsko] provinciji Dalmaciji do Milanskog edikta 313, Šibenik 1941, 5 ss.; E. CECI, I monumenti cristiani di Salona, Milano 1963, 63 ss.; za začetke krščanstva gl. sintezo G. CUSCITO, Cristianesimo antico ad Aquileia e in Istria, Trieste 1977, 39 ss. 3 Konglomerat vplivov, ki sežejo od Male Azije prek Sirije, Egipta, Afrike in Rima do južne Galije, odražajo dela prvega cerkvenega pisca iz balkansko-podonavskih provinc, Viktorina iz Petovione (ed. J. HAUSSLEITER, CSEL 49, 1916; gl. zlasti uvodno študijo). Sistematična analiza Viktorinove osebnost in njegovih del je še vedno desiderat; kratek oris daje R. BRATOZ, Viktorin iz Petovione in njegova doba, Živa antika 34, 1981 (v tisku). Krajše ali daljše preglede zgodovine krščanstva za zahodnobalkanske in podonavske province dajejo poleg v op. 2 navedenih del in obsežnejših enciklopedijskih gesel (H. LECLERCQ, lllyrieum, DACL 7/1 1926, 89-180, IDEM, Dalmatie, DACL IV/1, 1920, 21—111; A. LIPPOLD - E. KIRSTEN, Donauprovinzen RAC 4, 1959, 147—189) še sledeča dela: za Avstrijo R. NOLL, Frühes Christentum in Osterreich, Wien 1954- P. F. BARTON, Die Frühzeit des Christentums in Osterreich und SUdostmitteleuropa bis 788, Wien—Köln- Graz 1975; za slovensko ozemlje R. BRATOZ, Kratek oris zgodovine krščanstva na Slovenskem v pozni antiki, ZC 35, 1981, 205—221; za ozemlje Panonije T. NAGY, Die Geschichte des Christentums in Pannonien bis zu dem Zasammenbruch des römischen Grenzschutzes, Dissert. Pann. 11/12, Budapest 1939 (le v madž.) ; A. LENGYEL — G. T. B. RADAN, The Archeology of Roman Pannonia, Budapest 1980, 193—206 (avtorica E. B. THOMAS); E. B. THOMAS, Das frühe Christentum in Pannonien im Lichte der archäologischen Funde, Severin zwischen Römerzeit und Völkerwanderung (Katalog d. Ausstell. Ènns 1982), Linz 1982, 255— 293; za severnohrvatsko področje B. VIKIC-BELANCIC, Elementi ranog kršćanstva u sjevernoj Hrvatskoj, Arheol. vestnik 29, 1978, 588-606. âéo &• SRATOŽ: ÔDNÔSI MED ŠIRMIJEM IN AKVILEJO Tesne vezi med Akvilejo in Salono moremo zaslediti že v predkonstantinski dobi in so verjetno obstajale vse od z'ačetkov misijona na jadranskem področju,4 zlasti zato, ker sta mesti ležali na isti trgovski in verjetno tudi misijonski poti, ki je vodila sem z Vzhoda.5 Osebne in cerkvenopolitične vezi med obema krščanskima skupno stma nam za obdobje tetrarhij izpričujeta dva vira: legenda o sv. Anastaziju iz Akvi leje, ki je septembra 304 postal salonitanski mučenec in pozneje eden od patronov dalmatinske prestolnice,6 in poročilo sicer dokaj poznih virov, da je bil približno v istem času (novembra 304?) v Akvileji mučen škof Hrisogon II., po rodu Dalmatinec.7 Ce upoštevamo, da je imela v predkonstantinski dobi Salona edino znano organizirano krščansko skupnost v Dalmaciji, moremo domnevati, da je akvilejski škof izhajal iz salonitanske krščanske skupnosti, ki naj bi v tisti dobi dala tudi svojega prvega pa peža Gaja (283—296) .8 Vprašanje cerkvenopolitičnega odnosa med mestoma nam za dobo neposredno po razglasitvi verske tolerance zastavlja, ne pa razreši, enigmatičen zapis v seznamu udeležencev sinode v Arlesu poleti 314, ki sta se je kot zastopnika najbolj vzhodne med najmanj 44 zahodnimi škofijami udeležila škof Teodor in diakon Agaton »iz mesta Akvileje v provinci Dalmaciji«.9 Oznako samo so različno tolmačili. Če izklju čimo najmanj verjetno možnost, da gre za vrzel v rokopisih, da je namreč pred omembo Dalmacije izpadlo ime nekega dalmatinskega škofa kot zastopnika iz te pro vince, moremo reči, da zapis kaže na izjemno tesne zveze Akvileje z dalmatinskim področjem. Zapis ne opravičuje sklepanja, da bi Akvileja razširila svoj vpliv nad Dal macijo in si cerkvenoorganizacijsko podredila Salono, še manj pa dokazuje njeno inferiornost v odnosu do dalmatinske prestolnice 1 0 4 P. PASCHINI, La chiesa aqulleiese ed il periodo delle origini, Udine 1909, 12 je domneval, da je prvi val krščanstva prispel v Akvilejo iz Ilirika (Dalmacije), torej po morski in obalni poti; domneva je gotovo bolj upravičena kakor mnenje, ki ga je zastopal A. v. HÄRNACK, Die Mission und Ausbreitung des Christentums in den ersten drei Jahrhunderten, Leipzig 1924 (4. izd.), 870, ki je dajal prednost kopenski poti iz velikih balkanskih mest (Sirmij, Serdika, Solun). 5 Gl. Diokletians Preisedikt, 37, v. 4—5, 12—13 (ed. S. LAUFFER, Berlin 1971, 201). 6 AASS Sept. III, 1868, 22—23; analizo legende dajejo J. ZEILLER, Les origines (Daim.), 55—64; R. EGGER, Forschungen in Salona III, Wien 1939, 131—148; A. M. STRGACIC, o. c , 40-48. i Chronicon Venetum (vulgo Altinate), éd. H. SIMONSFELD, MGH Script. 14, 1883, 37 ( = Origo ci- vitatum Italiae seu Venetiarum, ed.tertia, éd. R. CESSI, Roma 1933, 162); DANDULUS, Chronica per extensum descripta, AA.295ss., ed. E. PASTORELLO, Rerum Ital. script. XI1/1, Bologna 1938, 27 s. Med tem ko navedeni viri omenjajo dva Hrisogona, prvega Tračana in drugega Dalmatinca, pa se je ohranil kult enega mučenca Hrisogona, verjetneje Dalmatinca, saj DANDULUS, I.e. ne poroča, da bi Hrisogon I. umrl mučeniške smrti. O kultu sv. Hrisogona v Akvileji, mučenega 24. nov. (MH, p. 618), gl. G. CUSCI1U, Cristianesimo antico, 89 ss. in A. NIERO, I martiri aquileiesi, AAAd 22, 1982, 158 ss. 8 Liber pontificalis, I, ed. L. DUCHESNE, Paris 19552, 161; akvilejska krščanska skupnost naj bi dala prvega papeža že sredi 2. stol. (Pij I., 141—155; gl. Liber pontif., 132s.). » Concilia Galliae A. 314—A. 506, ed. C. MUNIER, CCL 148, 1663, 14, v 17. s.; 16, v 10 s.; 17, v 10».; 18. v. 10 s.; 19, v. 6 s.; 21, v. 8 s. ( = SC 241, 1977, 58). 10 Proti tezi, da bi pred oznako »provincia Dalmatia« izpadlo ime škofa (tezo je postavil L. DU CHESNE, z njo je soglašal tudi P. PASCHINI, Storia del Friuli I, Udine 19532, 40, op. 8), govori dejstvo, da rokopisno izročilo ne dopušča nobenih dvomov; vseh šest rokopisov, ki nam posreduje seznam udele žencev v različnih variantah (enkrat je na prvem mestu omemba predstavnikov, nato izvora, drugič obratno), izrecno omenja Akvilejo kot mesto v Dalmaciji. V primeru pravilnosti te teze bi morala izpasti tudi oznaka province za imenom Akvileje (z izjemo galskih in deloma španskih se vsi škofijski sedeži navajajo z imenom province, ki ji pripadajo) in ime dalmatinskega mesta (Salone?) pred oznako »prov. Dalmatia«, saj se noben škof ne označuje samo z imenom province. K mnenju, da pomeni taka oznaka razširitev vpliva akvilejske cerkve na Dalmacijo in ves Ilirik, se je nagibal G. C. MENIŠ, Storia del Friuli, Udine 19763, 94; nasprotno pa je R. ROGOSIC, Veliki Ilirik (284—395J i njegova konačna dioba (S96—437), Zagreb 1962, 30 menil, da je v primeru navzočnosti škofa iz Dalmacije bil to lahko samo salonitanski škof. Ce izključimo možnost, da bi oznaka pomenila cerkvenopolitično podreditev ene ali druge cerkve; ki jo izpodbija tudi dejstvo, da udeleženci sinode ne nastopajo kot metropoliti (gl. G. C. MENIŠ, Le giuris dizioni metropolitiche di Aquileia e di Milano nell'antichità, AAAd 4, 1973, 281 s.), si lahko formulacijo razlagamo na več načinov: a) za njo stoji predstava, da je Akvileja, sicer italsko mesto, s svojo lego na meji Ilirika nekako potisnjena v Ilirik. Na to predstavo naletimo pri vrsti poganskih avtorjev, med krščanskimi pisci pa jo zastopa BASILIUS, Eplstula 91 (PG 32, 476), ki imenuje akvilejskega škofa Valerijana >ilirskega« škofa (prim. DE RUBEIS, Monumenta ecclesiae Aquileiensis, Argentinae 1740, 50 ss., zlasti 55). b) Formulacija je odraz tesnih vezi med Akvilejo in Dalmacijo; ker je severno Italijo na sinodi zastopal milanski škof »de provincia Italia«, je možno, da je Teodor kot najbolj vzhoden italski škof na meji Ilirika zastopal Dalmacijo (P. PASCHINI, La chiesa ,(kot v op. 4), 13). c) Morda je taka formulacija odraz trenutnih političnih razmer. Na sinodi so se zbrali škofje z ozemlja pod Konstantinom, ki je tedaj obvladoval ves Zahod (Galijo, Hispanijo, Afriko, Italijo), medtem ko je Licinij obvladoval Ilirik. Meja je potekala čez dan. slovensko ozemlje, tako da je Akvileja ležala na Konstantinovem področju, Salona z Dalmacijo na Licinijevem. Ce. upoštevamo, da se je sinoda sestala avgusta 314, v času stopnjevanja napetosti med cesarjema, ki je vodila v emonski incident (Excerpta Va- lesiana I, 15, edd. J. MOREAU - V. VELKOV, Berlin 1968, 5) in vojno jeseni 314, si lahko razložimo dej stvo, da se salonitanski škof ni mogel udeležiti sinode in da je njegove interese zastopal njemu najbližji ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 . 1 9 8 3 - 4 261 Po tem dogodku, v času najbolj intenzivnih stikov Akvileje s Sirmijem, pa tudi z Milanom in Raveno, v 4. stoletju ne zasledimo tesnejših vezi med akvilejsko in salonitansko krščansko skupnostjo. V času vzpona Akvileje in zlasti Sirmija med vo dilna središča krščanstva na Zahodu je Salona zdrknila na raven drugorazrednega mesta, ki je le malo posegalo v cerkvenopolitične dogodke izven matične province.1 Iz Salone ni poznan noben cerkveni pisec in tukaj ni bilo v dobi verskih bojev no benega cerkvenega zbora. Salona je bila vse 4. stoletje v senci dogodkov, ki so se odvijali na relaciji Sirmij—Akvileja—Milano. Stike med krščanskima skupnostma v Akvileji in v Sirmiju moremo proučevati na osnovi virov, nastalih med sredino 4. stoletja in začetkom 5. stoletja, ki pa nam omogočajo vpogled v starejša obdobja oblikovanja teh skupnosti, nekako od začetka 3. stoletja dalje. Skupne poteze akvilejske veroizpovedi, kakor nam jo v obsežnem komentarju iz leta 404 sporoča Rufin, nastale iz rimske veroizpovedi nekako v prvi polovici 3. stoletja,12 in treh sirmijskih sinodalnih formul veroizpovedi, nastalih v dobi zenita arijanizma po sredini 4. stoletja, vendar z nekaterimi starejšimi ele menti,1 3 nam odkrivajo skupne poteze zgodnje krščanske kulture nâ severnojadran- sko-panonijskem področju. Te so očitno posledica starih skupnih misijonskih poti in medsebojnih vplivov od prve polovice 3. stoletja dalje. Dogmatično nerazčiščena je stava pridevka »unicus« (unigenitus oziroma (Jtovo- YevTJç) pred »filins« in ne za njim, z jasno težnjo na poudarku, da se prilastek na naša na Kristusa in ne na Boga Očeta — značilnost Janezove teologije,14 ki je redko navzoča v formulah veroizpovedi.15 Nanjo naletimo v akvilejski veroizpovedi in v formulah 1. in 2. sinode v Sirmiju (351 oziroma 357) ,16 na njen odsev tudi v formuli 4. sirmijske sinode (359)." Protipatripasijansko ost ima oznaka Boga Očeta s pri devkom »invisibilis et impassibilis«, na katero naletimo v akvilejski veroizpovedi in v formuli 2. sirmijske sinode 357.18 Očitno sta se obe cerkveni skupnosti soočili z ne- akvilejski škof. Tako ta formulacija odraža tudi politične ambicije Konstantinove stranke na predvečer vojne v Iliriku. " Dejstva, ki kažejo, da je Salona v dobi verskih bojev 4. stol. nekaj pomenila, dasi neprimerljivo manj kakor Sirmij in tudi manj kakor Akvileja, so sledeča: a) Salonitanski škof Makšim se omenja kot eden od sedmih naslovljencev enciklike, podpisane od šestinsedemdesetih arijanskih škofov Vzhoda, poslane s koncila v Serdiki, z ostrimi napadi na Marcela iz Ankare ter Atanazija in sploh nikajsko stranko; salonitanski škof se omenja na zadnjem mestu za škofi Aleksandrije, Nikomedije, Kartagine, Kampanije (?), Neaplja in Riminija (HILARIUS, Fragmenta histories III, 1—29, PL 10, 658—678; kot teritorialno najbližji se omenja med podpisniki na zadnjem me stu škof Valens iz Murse (st. 678) ). b) Salonitanski škof Martin se je udeležil rimske sinode pod papežem Julijem 1. 341, škof Teodor pa verjetno sinode v Riminiju 1.359 (J. ZEILLER, Les origines (Daim.), 107 s.). c) Nekaj let pred koncilom v Akvileji 381 je milanski škof Ambrozij v neznanih okoliščinah odstra nil s prestola očitno (filo)aojanskega salonitanskega škofa Leontija, ki pa ga je pozneje papež Damaz rehabilitiral (Scholia Arriana in concilium Aquileiense 82 (ed. R. GRYSON, CCL 87, 1982, 188 s. = SC 267, 1980, 308 ss.)). 1 2 TYRANNIUS RUFINUS, Expositio symbol!, ed. M. SIMONETTI, CCL 20, 1961, 125—182; komenti rani izdaji: J. N. D. KELLY, Rufinus. A Commentary on the Apostles' Creed, London 1955; RUFINO, Spiegazione del credo, ed. M. SIMONETTI, Roma 1978; nekaj važnejših predstavitev akvilejske veroizpo vedi: F. KATTENBUSCH, Das apostolische Symbol I, Leipzig 1894, 102ss.; F. X. MURPHY, Rufinus of Aquileia (345—411). His life and works, Washington 1945, 179—185; G. BIASUTTI, Otto righe di Rufino, Udine 1970, 27 ss.; J. N. D. KELLY, Altchristliche Glaubensbekenntnisse, Berlin 1971 (nem. izd.), 172s. in passim; G. CUSCITO, Cristianesimo antico, 47—54. 13 A. HAHN, Bibliothek der Symbole und Glaubensregeln der alten Kirche, Breslau 1897 (3. izd.), 160 (196 ss.), 161 (199 ss.), 163 (204 s.); gl. J. N. D KELLY, Altchristi. Glaubensbekenntnisse, 278 s.; 282 ss. 14 G. KITTEL - G. FRIEDRICH, Theologisches Wörterbuch zum Neuen Testament, Bd. 4, Stuttgart 1942, 747 s. ; Computer — Konkordanz zum Novum Testamentum Graece, Berlin—New York 1980, 1275. 1 5 Na tako stavo naletimo v zelo starih formulah koptske cerkve (F. KATTENBUSCH, o. c. I, 320 s.; A. HAHN, o. c. 140 (158), etiopske cerkve (A. HAHN, 141 (159)), v formuli sinode v Plovdivu 1.343 (A. HAHN, 158 (190)), 3. sinode v Antiohlji 1. 345 (A. HAHN, 159 (192)), pri Vulfili (A. HAHN, 198 (271)), na galskem področju (A. HAHN 189 (258 s.), 59 (69), 107 (113)) in v visokem srednjem veku na nemškem pod ročju (A. HAHN 108 (114), 115 (120), 116 (122), 117 (122)). 16 RUFINUS, Expositio symbol! 6—7 (cit. ed. 141—144; Rufin ne vidi v taki stavi nobenega posebnega pomena ali izjemnosti); A. HAHN, 160 (196), 161 (200). 17 A. HAHN, 163 (204) ; tukaj stoji člen lioVOYSVrçç pred UÎOÇ (filius), pri čemer ne sledi člen »do minus«; tako formulacijo najdemo tudi v akvilejski (?) veroizpovedi 6. stol., ki nam jo posreduje Ve- nancij Fortunat (A. HAHN, 38 (45)), v formuli sinode v Riminiju 1.359 (A. HAHN, 166 (208)) in pri ma- siljskem duhovniku Leporiju (A. HAHN, 214 (299)). '»RUFINUS, Expositio symbol! 5 (cit. ed. 140 s., v. 30 ss.; G. BIASUTTI, o.e. (op. 12), 53 ss.) ; A. HAHN, 161 (201) : »Patrem . . . invisibilem esse . . . impassibiiem esse . ..« V takem duhu razlaga dodatek tudi NICETAS de Remesiana, Instructio ad compétentes 5, 1, 8 (ed. K. GAMBER, Textus patristici et litur gici 1, Regensburg 1964, 104). 262 RBRATOZ: ODNOSI MED SIRMIJEM IN AKVILEJO varnostjo patripasijanske herezije. Ta se je v Sirmij morda razširila iz Akvileje, kjer jo omenja Rufin, morda tudi iz svojega izhodišča v Mali Aziji; ne moremo izključiti možnosti, da je protipatripasijanska formula v sirmijski veroizpovedi odraz boja proti Fotinovemu nauku, ki je vseboval glavne ideje patripasijanstva.1 9 Najbolj značilna skupna poteza akvilejske veroizpovedi in formule 4. sirmijske sinode 359, na katero tukaj sploh prvič naletimo v formulah veroizpovedi, pa je dodatek o Kristusovem spustu v podzemlje (»descendit in inferna« oziroma sic т а xaxax&ovia xareAS-óVra), izhajajoč iz predstave, ki je nedvomno vzhodnega izvora, vendar je formulacija sama tipično akvilejska.80 Ta dodatek govori v prid domnevi, da je akvilejski vpliv segel v 3. stoletju daleč na vzhod, na celotno panonijsko področje.21 Predstavo samo so v 4. stoletju uporabljali cerkveni očetje v boju proti arijanizmu in apolinarizmu,2 2 ker pa je starejšega nastanka, pridejo v poštev herezije, ki so skušale okrniti božansko naravo Kristusove osebe in njenega poslanstva na zemlji (gnosticizem in manihejstvo, morda tudi doketizem) . M * Po pravici moremo domnevati, da so akvilejsko in sirmijsko cerkveno skupnost v 3. stoletju ogrožale nekatere herezije, kot marcionizem, patripasijanstvo, gnostici zem in manihejstvo, kar se je odrazilo v formulah veroizpovedi in v kasnejših po srednih omembah pni akvilejskih piscih in prt piscih s panonijsko-dacijskega pod ročja (sirmijska krščanska književnost je kot pretežno heretična namreč z eno samo izjemo v celoti propadla).2 4 Vse to odraža podobne poteze razvoja obeh skupnosti, ne dokazuje pa nujno medsebojnih vplivov, čeprav so ti v primeru formule »descendit in inferna« zelo verjetni. Ti vplivi so mogoči ali celo verjetni tudi spričo dejstva, da naletimo na odmeve teh herezij tudi na vplivnem območju obeh cerkva, npr. v Peto- vioni.25 Kozmopolitskega duha, odprtost in zrelost teh skupnosti odraža dejstvo, da se med njimi niso pretakale samo ideje, temveč tudi izmenjavali ljudje; v sedem desetih letih 3. stoletja je postal akvilejski škof Hilarij, po poročilu nekaterih virov " Gl. op. 39. mnl. I S E S ? - ' E*P,0sW.°; S y m b ? " « '(dl.ed.lCT: A. HAHN. 163 (204). Nedvomno je akvilejska for- £ ™ £LTf * najstarejša veroizpoved s tem dodatkom. Po vsebini, ne pa po obliki formula le, sre- ™ ? i i K ^ T °, M ™ ? 1 v H o p t s k l l n aleksandnjski cerkvi (F. KATTENBUSCH, o.e . I, 320 ss.: A.HAHN. Ш (157)). Iz akvilejske cerkve se je formula razširila v formule galskih, hispanskih in otoških cerkva, od tam na nemSko in skandinavsko področje. GI. H. QUILLIET, Descente de Jésus aux enfers, DTC 4/1, 1924. 568 ss.; J. N. D. KELLY, Altchnstliche Glaubensbekenntnisse, 372 ss. Vzhod" ^ e r F d ° K  T Î T N m r s r ^ , i ? p S , V n Î M ? a TÏ™ ?т S S " 8 d ° b U î ÌZ Л г И ј е a l i M a , e A z i ' e a , ì ™'°" * - t Д? • i ' <• K AIIENBUSCH o.e. I. 398. op. 2 in II, 898 po pravici sklepal, da se je razširila tiakai i/ akvilejske formule Avtor veroizpovedi 4. sinode v Sirmiju. Škof Marko iz Aretuze v Siriji jo ie očitno IČL" M-t? s l™i.iske veroizpovedi (v latinskem jeziku), ki se ni ohranila. Iz te formu e e v nesprem" T H A H N 1»МгаМ,Т А Г р " Г ' " 1 - ћ ' " ' е v.traäki Niki 1.359 in sinode v Konstantinoph? 1"мп Г&ГАС л » f? К с 7 , 2 0 ? J - P | - A ,4nazi jevo veroizpoved s formulo .desc. in inferna. navaja tudi N1- CETAS de Remesiana, Sermo I I a , 15 (cit. ed., 179). n H. QUILLIET, o. e. 582. 585 s. •« -J3 D ° đ ? ' e k , a h k ? razumemo predvsem kot polemiko s tistimi heretiki, ki so zanikali vstaienip nr„ vičnih: v takem smislu jo razlaga tudi RUFINUS. Exposìtlo symbol! 15 (cit ed 1521- 28 (1631- 46 MM)" kot take heretike navaja gnostike Valentinove smeri in manihejce (37 (172)- 39 (175)1 T N D KFT t V o. c. 376. meni. da je formula naperjena proti doketizmu. ' ^CL-I, t , » RUFINUS. Exposìtlo symboll 37 (cit. ed. 172 s.) v hereziološkem ekskurzu zavrača naslednje here zije pred anjanstvom: marcionizem gnosticizem, ebionitizem. manihejstvo. oavliniianstvo. donatirem no vaci janstvo. nekatere Origenove nauke, ki so postali sumljivi šele v 4. stol. Ta Rufinov odlomek i e doka/ da so te herezije v Akvi eji poznali in da so novokrščence. ki jim ie bil Rufinov spis namenjen opozaria i na rmhovo nevarnost ni pa dokaz, da bi v Akvileji te hereziie dejansko obstaiale. Za nekatere te verjet nosti ne moremo izključiti, zlasti ker tudi Rufinov sodobnik Kromacij v svoiih soisih nanada dve od » h« h. e. rT e^ , :,T >r a lT.5 a^: a, n s , v o m manihejstvo (CHROMATTTTS. Tractatus in Mafhaeum 24. 3: 35? 4 (edd ,,v» A l l ' •• I E M A R , Ë - C C L ? A ' , » 7 4 - * » v- 21 s.: 370, v. 73 s ) . Za poznavanje starejše zgodovine Vâtt stva v Sirmiju moremo posebej obžalovati izgubo spisov Škofa Fotina. zlasti njegovega komentarja k vero izpovedi k; ga ie Rufm poznal (ExposIHo 1 (cit. ed. 133, v. 17 s s ) . Z ozirom na to, da se v dveh različ nih spisih iz zadnje četrtine 4. stol., po izvoru iz dacijsko-meziiskeua nodročia. torei iz vzhodne , „ . , № „ , D5Tn"1i.r0mw ,"a a, ,,01 m a n i l ; e J s t v o . marcionizem in montanizem (NIÇETAS de Remesiana. Éxplanatio sym- bol! 10 (PL 52, 871) : v spisu Instructs ad compétentes 1. 3. 10: 3, 1, 4—5 (cit. ed. 27- 43 s ) navaia se ma mhejstvo in patripasijanstvo) oziroma manihejstvo. marcionizem. montanizem. pauiiniianstvo natrioasi janstvo. donatizem, novaciianstvo (Scholia Arriana in concilium Aqulleiense 29 fed R rRVSoisj ГГТ S7 1982, 162 = SC 267, 1980. 240): gl. tudi J. ZEILLER. Le Montanîsme a-t-П liénétr« en Illvricum' Rev.,n d histoire ecçlésiastiaue 30. 1934. 847—851). in da naletimo na protipatripasijansko formulo tuđi 'v vero izpovedi 2. sinode v Sirmiiu 1.357 (gl. op. 18). moremo domnevati, da so bile vsaj nekatere od teh herezij navzoče na severnoiadransko-podonavskem področju. Od teh herezij zasledimo z zanesliivostio manihejstvo v Saloni (F. BULIC. Scavi nella basilica episcopali» urbana a Salona durante gli a. 1905 e 1906 Rnlletinn di archeologia e storia dalmata 29, 1906, 134 ss.). ' „ * Viktorin iz Petovione naj bi obračunal z marcioniti, patripasijanci, gnostiki in montanisti (OPTA- TUS, De schlsmate Donatlstarum 1, 9 (PL 11, 898s.)). ' ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 . 1 9 8 3 - 4 263 doma iz Panonije, torej s področja, ki je bilo tudi v vplivnem območju sirmijske cerkve.28 Stiki in medsebojni vplivi med krščanskima skupnostma v Sirmiju in Saloni so bili v predkonstantinski dobi, pa tudi v 4. stoletju, očitno tako šibki, da niso pustili v virih opaznejših sledi. Tudi značilne skupne poteze krščanske kulture, nastale brez neposrednih medsebojnih vplivov, zaradi pomanjkljivih virov težko izsledimo. Na vzočnost manihejstva v Saloni je le ena od skupnih potez krščanstva, ki je značilna za ves srednjebalkanski prostor, in ki je morda dala najstarejšo podlago za razcvet manihejsko orientirane herezije bogomilov v balkanskih deželah v visokem srednjem veku.27 Tudi za obdobje verskih bojev 4. stoletja nimamo dokazov za obstoj tesnejših odnosov med sirmijsko in salonitansko cerkveno skupnostjo, ki sta kot oporišči ari- janizma doživeli podobno usodo: po letu 375 je v obeh milanski škof Ambrozij z drz no osebno intervencijo odstranil arijanskega škofa.28 Ob zatonu Sirmija so se begunci s sirmijskega področja zatekali v varnejšo dalmatinsko prestolnico,29 salonska metro politanska cerkev pa je najkasneje do začetka 6. stoletja razširila, jurisdikcijo nad provinco Savijo.30 Stiki med Sirmijem in Akvilejo so se v 4. stoletju razvijali na dveh področjih: dogmatično-političnem in cerkvenoorganizacijskem. Medtem ko so bili prvi približno pol stoletja dokaj intenzivni in so v virih dokaj dobro dokumentirani, pa so bili cer- kvenoorganizacijski odnosi, ki jih po virih komajda zasledujemo, po svojih posledicah trajnejši in zato pomembnejši. Na dogmatično-političnem področju je pomembno, da je postal Sirmij eno naj bolj živahnih žarišč teološke misli in cerkvene politike v cesarstvu in je bil v dobi zenita arijanizma približno eno desetletje (351—360) v nekem smislu glavno mesto krščanskega sveta. Sirmijski teologi nastopajo v tej dobi kot učenci maloazijskih teo logov različnih (predvsem arijanskih) smeri. Da je bilo v Sirmiju cerkvenopolitično življenje zelo živahno, kaže dejstvo, da sta bila kar dva sirmijska škofa pregnana in nista umrla na svojih sedežih (Domnij (ca. 325—335) in Fotin (345—351)), medtem ko sta dva, sicer najaktivnejša, izhajala iz Male Azije, tedaj duhovno najbolj raz gibane dežele krščanskega sveta (Fotin iz Ankare in Germinij (351 — ca- 376) iz Ri zika).3 1 Medtem ko je bil Sirmij pod Germinijem najmočnejše središče protinicenskih gibanj, je bila vloga Akvileje v tej dobi bistveno manjša. Škof Fortunatijan (ca. 342 — ca. 368), doma iz Afrike, ki je užival naklonjenost papeža Liberija, ni bil osebnost večjega formata; k'òt cerkveni pisec je bil šibak, v politiki ni bil trden značaj, saj je bil pripravljen na'kompromise in je, spočetka katolik, delal koncesije arijanizmu.3 2 2 6 Chronicon Venetum (vulgo Altlnate) (cit. ed. (op. 7), 37) = Orlgo eivitatum Italiae seu Venelia- rum, ed. tertia (p. 162); DANDULUS, Chronica, AA. 276 ss. (kot v op. 7, 25 s.). O kultu mučenca Hilarija gl. S. TA V ANO, Sant'Ilario, patrono di Gorizia, Soc. filo]. Friul.,46. Congr., Udine 1969, 161—174. 27 Prim. D. DRAGOJLOVIC, BogomHstvo na Balkanu i u Malo] Aziji, Srpska akađ. nauke i umjetn., Balk, inst., pos. izd. 2, Beograd 1974, 10 ss. 28 Gl. op. U (e). 2 9 To nam dokazujeta dva napisa: epitaf Dominike, »quae a Sirmio Salonas adducta est« (CIL III 9576) in epitaf opatinje Joane, doma iz Sirmija, iz I. 551 ali 612 (CIL III 9551; B. GABRICEVIC, Question de la datation du sarcophage de l'abbesse Jeanne, Disputationes Salonitanae 1970 (kot v op. 1), 96—101. 30 Gl. op. 81. 31 O verskih bojih v Iliriku v 4. stol. obstaja obsežna literatura. Od domačih del velja omeniti knjigi; M. PAVIC, Arijanstvo u Panoniji Sriemskoj, Djakovo 1891; R. ROGOSIC, o.e. (kot v op. 10), 30—46 in 82—94. Od tujih del. velja omeniti sledeča: D. FARLATI - J. COLETI, o.e. (op. 2), 518 ss.; J. ZEILLER, Les origines (prov. danub.), 143 ss.; 228—343; M. MESLIN, Les Ariens d'Occident (335—430), Paris 1967, 59—99 in 253—299; M. SIMONETTI, La crisi ariana nel IV secolo, Roma 1975, 161—552; G. R. PALANQUE - G. BARDY - P. de LABRIOLLE, Storia della Chiesa HI/1 (Dalla pace costantiniana alla morte di Teodosio (313—395)), Torino 1977 (3. ital. izd.), 105—171 (141—218), 247—312 (301—378); R. GRYSON, Scolies ariennes sur le concile d'Aquilée, SC 267, 1980, 101—172. 3 2 Fortunatijanovi komentarji k evangelijem, ki so se fragmentarno ohranili (edd. A. WILMART - B. BISCHOFF, CCL 9, 1957, 365—370), ne odražajo velikega misleca in stilista. Tudi Hieronim je imel o njih slabo mnenje (De viris lllustribus 97, PL 23, 697). O Fortunatijanu kot cerkvenemu politiku gl. L. DU CHESNE, Libère et Fortunatien, Mélange d'archéol. et d'hist. (École franc, de Rome) 28, 1908, 31—78; Y. M. DUVAL, Les relations doctrinales entre Milan et Aquilée durant la seconde moitié du IV siècle. Chromace d'Aquilée et Ambroise de Milan, AAAd 4, 1973, 176 ss.; G. CUSCITO, Cristianesimo antico, 168 ss. 264 R. BRAT02: ODNOSI MED SIRMIJEM IN AKVILEJO Cerkveni skupnosti sta spočetka doživljali enako usodo, saj sta bili obe izpostav ljeni arijanskemu pritisku. Sirmijski škof Domnij, ki se je kot 'pirotiarijanski škof udeležil nikajskega koncila 325,33 je okrog leta 335 postal prva žrtev arijanske ofen zive, ko je bil odstavljen in pregnan,3 4 morda zaradi intrig mladega in gorečega ari- janskega škofa Valensa iz Murse (poleg Ursacija iz Singiduna prvaka arijanizma v Iliriku),3 5 ki naj bi gojil aspiracije na sirmijski škofijski sedež. Arijanski poskus je bil le delno uspešen, saj je postal novi sirmijski škof katolik Evterij. Se pred kon cilom v Serdiki, okrog leta 340, je skušal škof Valens iz Murse ob priložnosti izbora novega škofa zasesti akvilejski cerkveni prestol. Poskus je spodletel — očitno je bil tedaj za škofa izvoljen katolik Fortunatijan — , vendar je sprožil spopade v mestu, katerih žrtev je bil sicer neznani katoliški škof Viator.36 33 MANSI, Amplissima coll. Condì. II, Paris—Leipzig 19012, 696 in 702. 34 ATH ANAS IUS, Historia Arianorum ad monachos 5 (PG 25, 700); D. FARLATI - J. COLETI, o.e. 583 sta domnevala, da je odstranitev sirmijskega škofa Domniona predvsem delo Valensa iz Murse, ki naj bi skušal zasesti sirmijski škofijski prestol. To je verjetno, vendar se na osnovi virov ne da tega dokazati 35 J. ZEILLER, Les origines (prov. danno.), 216 s. 34 HILARIUS, Fragra, hist. II, 12 (PL 10, 641) ; G. CUSCITO, Cristianesimo antico, 170. Ker se poro- čilo nahaja v pismu sardiške sinode papežu Juliju, ker gre za dogodke v Akvileji neposredno pred sardi- škim koncilom in ker je znano, da se je iz Akvileje udeležil koncila škof Fortunatijan (gl. nasi, op.), lahko sodimo, da izhaja ta informacija od samega akvilejskega škofa, ki je bil pri teh volitvah očitno Valensov konkurent. S tem, da je Valens »relieta ecclesia ecclesiam allam invadere voluisset«, je kršil c. 2 koncila ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 . 1 9 8 3 - 4 265 Leta 343 sta se nicejsko opredeljena akvilejski škof Fortunatijan in sirmijski škof Evterij udeležila sinode v Serdiki, ne da bi kdo od njiju odigral na srečanju kako pomembnejšo vlogo.37 Salonski škof Maksim se sinode ni udeležil, pač pa so mu s sinode arijanski škofje pisali pismo;3 8 na tej podlagi je upravičen sklep, da je bil salonitanski škof privrženec arijanizma, ki naj bi torej v dalmatinski prestolnici pre vladal prej kakor v Sirmiju in Akvileji. Odnosi med Sirmijem in Akvilejo so prišli v novo fazo, ko je postal po smrti katolika Evterija sirmijski škof učeni Fotin iz Ankare (345—351), začetnik nove he rezije, ki je vsebovala bistvene prvine ebionitizma, sabelijanizma in herezije Pavla iz Samosate in so jo obsojali tako katoliki kakor arijanci.3 9 Fotinova herezija je pu stila trajne sledi v Iliriku, saj se je pod imenom bonosovcev obdržala še vse v 6. sto letje.40 Da je bila v Akvileji dobro poznana, nam kažejo zlasti spisi akvilejskega škofa Kromacija (388—408), ki ji je posvečal posebno pozornost in je videl v njej celo večjo nevarnost kakor v arijanizmu.4 1 Tudi Rufin, ki je gotovo poznal vsaj nekatere Fotinove spise, je svaril pred nauki sirmijskega škofa-42 Omembe Fotinove herezije pri akvilejskih piscih kažejo, da so v Akvileji herezijo poznali in opozarjali nanjo, ne dokazuje pa, da bi se kdaj tukaj utrdila. V času nastajanja Fotinove herezije v Sirmijü je skušal akvilejski škof Fortuna tijan s posredovanjem doseči spravo med arijansko in katoliško stranko. V svojem nagnenju do kompromisov in v nedoslednosti je šel tako daleč, da je v desetih letih prešel iz katoliškega v arijanski tabor. Po koncilu v Serdiki je gostil v Akvileji prvaka katoliške stranke, aleksandrij- skega škofa Atanazija, ki je iz Serdike prek Naisa pripotoval v Akvilejo, kjer se je tedaj zadrževal tudi cesar Konstans. Tukaj so vsi trije praznovali Veliko noč 345 in tu je Atanazija dohitelo pismo cesarja Konstancijâ II s sporočilom, da se lahko vrne v Aleksandrijo.43 Toda že leta 347 je Fortunatijan gostil v Akvileji arijanska prvaka Valensa iz Murse in Ursacija iz Singiduna, ki sta se pred tem (tako kot akvilejski škof) udeležila sinode v Milanu 347, na kateri so obsodili Fotinove nauke. Iz Akvileje sta arijanska škofa, katerih položaj je bil po koncilu v Serdiki nezanesljiv, pisala Atanaziju v Aleksandrijo spravno pismo.44 Borba proti Fotinu je za nekaj let po tisnila v ozadje spor med arijanci in katoliki. Smrt cesarja Konstansa in odločilna poteza škofa Valensa med bitko pri Mursi4 5 sta za eno desetletje dali oblast v roke arijanski stranki. Valens iz Murse in Ursacij iz Singiduna sta postala najožja svetovalca arijanskega cesarja Konstancija II. Prva sirmijska sinoda 351 je ob navzočnosti arijanskih škofov utrdila arijansko dogmo in je s sirmijskega prestola po štirih neuspelih poskusih (sinode v Milanu 345 in 347, v Sirmiju 347 (?) in v Rimu 349) pregnala Fotina,4 6 na njegovo mesto pa je cesar z vojaško silo postavil arijanca Germinija (351-ca. 376).47 Ta je postal poleg Valensa v Arlesu 314, c. 15 koncila v Nikaji 325 in c. 21 koncila v Antiohiji 341 (torej približno v času akvilejskih dogodkov; gl. Ch. J. HEFELE, Histoire des conciles I, Paris 1907, 281; 597 ss.; 720 s), dasi se je verjetno tega koncila sam udeležil (M. PAVIĆ, o. c , 16) in s tem sodeloval pri njegovih sklepih. i HILARIUS, Fragm. hist. II, 15 (PL 10, 643) ; Ch. J. HEFELE, o. c , 743 ss. » Gl. op. 11 (a) ; M. MESLIN, o. c. 64. 3 9 O Fotinovi hereziji gl. M. SIMONETTI, Studi sull'arianesimo, Roma 1965, 135—159. "Obstoj Fotinove herezije, ki so jo obsodili na več cerkvenih zborih (Ch. J. HEFELE, o.e. I, 841 ss.; definitivno na 2. ekumenskem koncilu v Konstantinoplu, c. 1 (Ch. J. HEFELE II, 20)) in je bila izrecno prepovedana s cesarsko zakonodajo (CT 16, 5, 6, 1 (381); CT 16, 5, 65 (428); CT Leges novellae III, 9 (438)), nam za Sirmij in njegovo širše vplivno območje dokazujejo sledeči viri: a) Herezijo omenjajo NICETAS de Remesiana, Instructio ad compétentes 3, 1, 5 (kot v op. 18), 44) in Scholia Arriana in concilium Aquileiense 29 (ed. R. GRYSON, CCL 87, 1982, 162 = SC 267, 1980, 240). b) Pismo akvilejske sinode 381 cesarjem Gracijanu, Valentinijanu II. in Teodoziju (Gesta episco- porum Aquileiae adversum haereticos Arrianos, Epistula 2, 12 (ed. M. ZELZER, CSEL 82/III, 1982, 324 s.). c) Pismo papeža Inocencija sirmijskemu škofu Lavrenciju iz 1.401—417 (Epistula 41, PL 20, 607 s.), č) JUSTINIANUS, Novella 11, 5 (535) omenja »Bonoslacorum scelus«, razširjen na območju Dacije ripensis. 41 Vsa mesta je zbral in analiziral Y. M. DUVAL, Les relations doctrinales (kot v op. 32), 202 ss.; gl. še G. CUSCITO, Cristianesimo antico, 188 s. « RUFINUS, Expositio symbol! 1; 37 (cit. ed. 133; 172). « ATHANASIUS, Apologia ad Constantium imp. 3; 15 (PG 25, 597 ss.; 613 = SC 56, 1958, 91; 104). « HILARIUS, Fragm. hist. II, 20 (PL 10, 649). « SULPICIUS SEVERUS, Chronica 2, 38 (PL 20, 150). « Ch. J. HEFELE, o. c. I, 841—862. « D. FARLATI - J. COLETI, o. c , 533 ss. 266 R- BRATOZ: ODNOSI MED SIRMIJEM IN AKVILEJO in Ursacija tretji v trojici velikih arijanskih škofov Ilirika, vendar je bil vseskozi v senci prvih dveh.48 Vloga Akvileje in njenega škofa Fortunatijana je bila v tem obdobju kočljiva in v nekem smislu odločilna. Po neuspelem predlogu papeža Liberija in katoliških škofov leta 353, da bi se sestala sinoda v Akvileji,49 je cesar sklical koncil v Arlesu in nato s še večjo udeležbo leta 355 v Milanu, ki pomeni preobrat v cerkveni politiki Akvileje. Škof Fortunatijan je namreč podlegel pritisku arijanske stranke in je podpisal Atanazijevo obsodbo, s čemer je dejansko prešel v arijanski tabor.5 0 Njegov padec je bil toliko bolj usoden, ker je nekaj let zatem potegnil za seboj papeža Liberija. Ko je bil ta po milanski sinodi pregnan v traško Berojo, je škof Fortunatijan kot njegov prijatelj zastopal papeževe interese pri cesarju in arijanski stranki in je pa peža pripravil do kapitulacije, namreč do podpisa 3. (?) sirmijske veroizpovedi.51 Temu najglobljemu padcu katoliške stranke je sledil koncil v Riminiju 359 z izigra- njem in ponižanjem katoliških škofov Zahoda.5 2 S smrtjo cesarja Konstancija II se je začel preobrat v cerkveni politiki, ki je vodil po dveh desetletjih do popolnega zloma arijanizma v Iliriku. Ta preobrat ni bil samo posledica spremenjenih razmer na prestolu in katoliške protiofenzive Zahoda, v kateri je imela Akvileja vsaj spočetka zelo vidno mesto, temveč tudi posledica dejstva, da arijanizem ni prežel vsega prebivalstva Ilirika in posebej Sirmija,53 in da je v arijanski stranki v Iliriku prišlo do razkola, ki ga je s svojim odstopom od ari janske politike sprožil sirmijski škof Germinij.5 4 Katoliška ofenziva proti arijanizmu v Iliriku je povezana z nastopom treh oseb nosti: papeža Damasa (366—384), ki je nasledil deloma kompromitiranoga Liberija, škofa Valerijana v Akvileji (368—388), ki je nasledil politično nezanesljivega Fortu natijana in ki je s pomočjo vnetih klerikov pregnal arijanizem iz mesta,55 in zlasti škofa Ambrozija v Milanu (374—397), ki je nasledil arijanca Avksencija. Na cerkve nem zboru v Rimu 369 pod papežem Damasom, ki je obsodil arijanske škofe Valensa iz Murse in Ursacija iz Singiduna,58 je nastopil akvilejski škof Valerijan kot papežev glavni sodelavec.57 Tretji center arijanizma v Iliriku, Sirmij, pa nista stria papež in akvilejski škof, temveč milanski škof Ambrozij z energično potezo; z drzno osebno intervencijo, proti kanonskim določilom, je dosegel, da je po smrti Germinija postal .. " Germinij se je udeležil sinode v Milanu 355, na kateri se je kot arijanski škof opredelil proti Ata- Т У и ; & 1 J e lndl е.^ч od poslancev sinode h katoliškemu prvaku škofu Evzebiju iz Vercel FÉpistulae ad Euseb um e Concilio Mediolanensi 1, 1 (ed. V. BULHART, CCL 9, 1957, 119). Kot gostitelj se e ude" ŽH 2. in 3. sirmijske sinode v letih 357 in 358 (HILARIUS, De synodls 11 (PL 10, 487)- Ch J H E F E L È o e I, 899 ss.): udeležilt ses je! sinode v Riminiju 359 in poslanstva v traški Niki jeseni istega leta (HILARIUS' Fragm. hist. 7, 4; 8, 2; 8, 5 (PL 10, 697; 701; 702). V virih se omenja med arijanskimi prvaki iz Ilirika vedno na tretjem mestu, za Valensom in Ursacijem, ki sta vseskozi igrala vodilno vlogo, dasi sta po do- stojanstvu zaostajala za sirmijskim škofom (tako tudi poleg navedenih virov v pismu papeža Liberiia iz izgnanstva arijanskim škofom Ilirika; HILARIUS, Fragm. Ust. 6, 8 (PL 10, 695)) « HILARIUS, Fragm. hist. 6, 3 (PL 10, 688). t i . u , одап- f> ATHANASIUS, Apologia ad Constantium Imp. 27 (PG 25. 629 = SC 56, 1958, 119) • trditev da ie pozneje podpisal arijansko sirmijsko veroizpoved (S. TAVANO, Aquilela cristiana, AAAd 3 197"> 26) e logična, vendar se je na osnovi znanih virov ne da dokazati. ' ' _ " HIERONYMUS, De viris illustrious 97 (PL 23, 697); HILARIUS, Fragm. hist. 6, 6 (PL 10 690 s ) - Fortunatijan je nesel cesarju papeževo izjavo o obsodbi Atanazija (HIL., Fragm. hist. 6. 5 (PL 10 Borii) in je tudi sicer bil papežev zastopnik (HIL., Fragm. hlst. i, 2 (PL 10, 681); 6, 9 (st. 694)). O prijateljskih odnosih med Fortunatijanom m papežem Liberijem (te dokazujejo tudi Epistulae ad Eusebium a Liberio papa datae 3, 2, 1 ed. V. BULHART, CCL 9, 1957, 123)) in o Fortunatijanovi vlosi Drii Uberiievpm S n gl. L DUCHESNE Libère (kot v op. 32) : Ch. PIETRI, Roma chrisKana, Roma,1976*238Tss • G CÜSCITO Cnstianes mo antico, 174 ss.; R. KLEIN, Constanti« II. und die ChristHche ИгсЉе faSmltadt 1977 Ш s, " Akti koncila niso_ ohranjeni. Spričo velike udeležbe zahodnih škofov (več kot 400) ie upravičena domneva, da je bil v Riminiju tudi Fortunatijan (G. CUSCITO, Crist, ant., 177) upravičena 1 4KB „i I 7 0 p/M C pn V T S i r m i i -^ i c e J k v e t l i J P k u p A o s " i „ k i ga Je Povzročil nastop treh katolikov - laikov 6 6 S V " Z E I L L E R . Les origines (prov. danub.), 293 ss.; M. MESLIN, o. c. (op 31) 69 s • 294 ss » Germinij je 1. 366 objavil svojo formulo veroizpovedi, ki kaže, da je od arijancev prešel k semi ar.jancem (navaja jo HILARIUS, Fragm. hist. 13 (PL 10, 717)). Da bi preprečili razkol so se arijInTk škofje z Valensom m Ursacijem na čelu zbrali na sinodi v Singidunu dec. 366, s katere so pisali širnfii skemu škofu obtoževalno pismo (HILARIUS, Fragm. hist. 14 (PL 10, 718 s.)) Germ?ni[ o d s v o j e f o r ™ e l A T ' i m A K j V S ^ i ?Smt!m,Ì ,TÌrskìm I J 5 0 ^ ( m e d MSlovljenci ni Valensa'in, Ursacija znova ш Т - М . Ж ш o ' c . Ä ! ( ' S ) K G , J Z E I L L E R - L e s o r i g i n e s (Prov! danub.)" 'ss Prim. HIERONYMUS, Epistula 7, 6 (ed. J. LABOURT, Paris 1949 241 » D. FARLATI - J. COLETI, o. e. 587; J. ZEILLER, Les origines (prov. danub 1 307 » SOZOMENOS, HE 6, 23 (PG 67, 1349) in THEODORETOS, HE™, 17 °PG 82 Ì052) sporočati pi smo škofov ki so se zbrali na sinodi v Rimu naslovljeno na škofe v Iliriku; v pismu se Valerijanovo ime pojavlja takoj za papeževim in se poleg papeževega edino izrecno omenja (»Damas, Valerijan in drugi«) ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 . 1983 . 4 , 267 (ca. 376) sirmijski škof katolik Anemij.58 Kmalu zatem je (na sinodi škofov milanske province?) odstavil filoarijanskega (?) salonitanskega škofa Leontija.59 Sinoda v Sir- miju poleti 378, na kateri so odstavili šest sicer neznanih arijanskih škofov,60 in sinoda v Akvileji v začetku septembra 381, ko sta bila odstranjena zadnja dva arijanska ško fa v Iliriku,61 Paladij iz Ratiarije in Sekundijan iz Singiduna, pomenita v času, ko je bila tudi s cesarsko zakonodajo prepovedana ter herezija," dokončen obračun z arija- nizmom v Iliriku. Medtem ko so nam udeleženci sinode v Sirmiju 378 neznani (kot skoraj gotovo moremo smatrati udeležbo sirmijskega škofa Anemija in milanskega škofa Ambrozija, za Valerijana iz Akvileje pa to možnost lahko samo predpostavljamo),8 3 pa vemo iz ohranjenih aktov akvilejske sinode septembra 381, da sta se je udeležila akvilejski škof Valerijan kot predsednik in sirmijski škof Anemij kot zastopnik po rangu prve škofije v Iliriku.84 Njun nastop — z redkimi posegi v debato in z izjavo obsodbe ari janskih škofov na koncu sta podprla prizadevanja škofa Ambrozija" — pomeni vrhu nec v intenzivnih stikih med Sirmijem in Akvilejo. Zadnje skupno dejanje teh škofov je bila njuna udeležba na sinodi v Rimu leta 382 pod papežem Damasom.6 6 Ob koncu 4. in v prvi polovici 5. stoletja niso poznani na cerkvenopolitičnem področju nobeni stiki med Sirmijem in Akvilejo. Mesti je v tej dobi povezovala, da tako rečemo, podobna usoda: borba proti hereziji fotinijancev v Sirmiju6 7 oziroma palagijancev v Akvileji168 in nato hunska osvojitev obeh mest, Sirmija verjetno leta 441, Akvileje enajst let pozneje. Manj opazno, v senci cerkvenopolitičnih dogodkov, je potekalo izgrajevanje sir- mijske in akvilejske škofije v sosednji metropolitanski cerkveni območji. Tempo razvoja je bil približno odraz pomena obeh mest v cerkvenopolitičnih dogodkih 4. sto letja, vendar brez odstopanj od splošnega razvoja cerkvene organizacije na Zahodu.6 9 58 PAULINUS, Vita s. Ambrosll 11 (PL 14, 30 s ) ; M. SIMONETTI, La politica antiariana di Ambro gio, Ambrosius episcopus (Atti del Congr. intern, di studi ambrosiani), Milano 1976, 271'ss.; IDEM, La crisi ariana (kot v op. 31), 438 s.; R. GRYSON, Scolies (Introduction), 107, op. 3. s» GI. op. 11 (c). » THEODORETOS, HE 4, 8 (PG 82, 1137 ss.) ; J. ZEILLER, Les origines (prov. danub.), 310 ss.; M. SIMONETTI, La crisi ariana, 439ss.; R. GRYSON, Scolies (Introduct.), 107—121. 61 Tretji arijanski škof, ki v Sirmiju ni bil odstavljen, Julijan Valens iz Petovione: ie pobegnil v Milano (Gesta episcopornm Aquileiae (kot v op. 64), Epistola 2, 9—10 (p. 322 s.)); gl. R. BRÀTOZ, Kratek oris (kot v op. 3), 212 (z ostalo literaturo). 62 CT 16, 1, 2 (380); 16, 5, 6 (381); 16, 5, 8 (381); 16, 5, 11 (3831. 63 O vprašanju Ambrozijeve navzočnosti na koncilu gl. R. GRYSON, Scolies (Introduct.), 110—115; podpis sinodalnega dokumenta »o£ èrcfo"407toi тоО 'ïXXupntoî« ne izključuje udeležbe akvilejskega škofa Valerijana, saj je bil ta očitno precej angažiran ob dogodkih v Iliriku in ga je npr. I. 369 Basilij tituliral kot »škofa Ilirika« (gl. op. 10 (a)). 6 4 Akti koncila so nam ohranjeni v dveh verzijah: skoraj v celoti v uradni verziji skupaj z dvema spremnima pismoma (Gesta episcopornm Aquileiae ađversum haereticos Arrianos, Sancti Ambrosii opera X Epist. I l l , ed.M. ZELZER, CSEL 82/III, 1982, 313—368) in fragmentarno v komentirani arijanski verziii (Scholia Arriana In concilium Aquiletense, ed. R. GRYSON, CCL 87, 1982, 147—196 = Scolies ariennes sur le concile d'Aquilée, SC 267. 1980, ,201—327 (s franc, prev.)),. Nekaj novejše literature: Atti del colloquio internazionale sni concilio di Aquileta del 381, AAAd 21, 1981; G. CUSCITÖ, Il concilio di Aqiiilela del 381 e le sue fonti, AAAd 22. 1982. 189—253 (z ital. prev. aktov in spremnih pisem) : A. de NICOLA. II dibattito teologico degli Atti del Concilio di Aqnlleia del 381, Ricerche religiose del Friuli e dell'Istria 2, 1983, 47—94. 65 Anemij je posegel samo enkrat v debato, ki jo je vodil Ambrozij (zelo aktiven je bil tudi škof Evzebij iz Bonomie), in sicer za legatoma Galije in Afrike kot zastopnik iz glavnega mesta Ilirika (Gesta 16 (cit. ed. 335: »Caput Iltyrici non nisi civitas est Sirmiensis. ego igitur episcopus lllius civitatis sum ...« To izjavo registrira tudi arijanska verzija aktov (Scholia Arriana 20. cit. ed. 158 = SC 267, 228)). Valerüan je v debato posegel najprej z zelo kratko »tehnično« pripombo (c. 46. p. 354), drugič pa z obtožbo, da Pa ladina bremeni »duplex blašphemia«, poleg arijanizma namreč še fotinijanstvo (c. 49. p. 356^ : Paladij ie bil rtsnično na sinodi v Sirmiju 351 obsojen in odstavljen zaradi fotinijanstva (J. ZEILLER, Les origines (prov. danub.). 153 s.). V uvodnem seznamu udeležencev, v seznamu podpisnikov na koncu in med izia- vami obsodbe Paladija se pojavlja Valerijan na prvem mestu. V obeh seznamih škofov se pojavlja Anemij na petem mestu, med izjavami obsodbe Palađija na drugem, takoj za Valerijanom (prim. J. M. HANS- SENS. Il concilio dl Aqnlleia del 381 alla luce dei documenti contemporanei. La scuola cattolica 103. 1975. 565). Iz tega moremo sklepati, da je Anemij spadai med najuglednejše udeležence sinode, takoj za Ambro zijem in Valerijanom. M THEODORETOS, HE 5, 9 (PG 82, 1212) navaja pismo vzhodnih škofov škofom Zahoda, zbranim v Rimu. Zaporedje naslovljencev odraža ugled in rang posameznih škofij Zahoda v tisti dobi: 1. papež Damaz, 2. milanski škof Ambrozij, 3. škof Britto iz Treverov, 4. Valerijan iz Akvileje, 5. Asholii iz Soluna. 6. Anemij iz Sirmija. O sinodi gl. G. R. PALANQUE in drugi, Storia della Chiesa III/l (kot v op. 31). 310 (373). ет INNOCENTIUS, Epistola 16; 41 (PL 20, 519 ss.; 607 s.) ; gl. D. FARLATI - J. COLETI, o. c , 5,19 s.; J. ZEILLER, Les origines (prov. danub.), 146. œ DE RUBEIS, Monumenta (kot v op. 10), 117—140; G. CUSCITO. Cristianesimo antico, 194 s. a G. R. PALANQUE in drugi. Storia della Chiesa Ш/2, 444 ss. (639 ss.) ; 498 ss. (687 ss.). 268 R. BRATOZ: ODNOSI MED SIRMIJEM IN AKVILEJO Razvoj moremo zasledovati na podlagi sledečih omemb naslovov sirmijskih in akvi lejskih škofov. SIRMIUM 304 Irenaeus episcopus urbis Sirmien- sium... Irenaeus episcopus civita tis Sirmiensium (Passio s. Irenaei 1; 6; Th. Ruinart, Acta martyrum, Ratisbonae 1859, 432; 434) 325 Domnus Stridonensis (?); Domnus Pannoniensis J (Mansi, Amplissima coll. concil. 2, 696; 702); Domnus metropolitanus, io(ivoç IlavvovCaç (J. Zeiller, Les orig. chrét. dans les prov. danub. de l'Empire romain, Paris 1918, 143) 335 Ao(iv£û)v èv Stp^ftp (lit) (Athanasius, Histor. arianorum 5; PG 25, 700) 343 Eutarius a Pannoniis (Hilarius, Fragm. hist. 2, 15; PL 10, 643) 351
*E*4X7]atav
èniXpOTtSÓUÌV
(Sozomenos, Hist. eccl. 4, 6; PG 67, 1120)
365 Germinius episcopus
(Hilarius, Fragm. hist. 13; PL 10, 717)
381 caput Illyrici. . . civitas est Sirmi-
ens is . . . (Anemius) episcopus illius
civitatis
(CSEL 82/III, 1982, 335; CCL 87, 1982, 158)
Anemius episcopus Sirmiensis
(CSEL 82/III, 359)
Anemius episcopus Sirmiensis Illy-
rici
(PL 16, 939)
409 Cornelius episcopus Sirmiensis
urbis
(Innocentius, Epist. 16; PL 20, 520)
401—417 Laurentius episcopus Sirmi-
ensis
(Innocentius, Epist. 41; PL 20, 607)
535 In antiquis temporibus Sirmii. . .
omne fuerat Illyrici fastigium tarn
in civil ibus quam in episcopal ibus
causis
(Justinianus, Novella 11, 1)
591, 595 Sebastianus episcopus Sirmi-
ensis (?)
(Greg. I, Reg. epist. 1, 27; 5, 40; MGH
Epist. I, 1957 (2. ed.), 40; 330)
AQUILEIA
314 Theodoras episcopus... de civitate
Aquilegensium provincia Dalmatia
(CCL 148, 1963, 14)
343 Fortunatianus ab Italia de Aquileia
(Hilarius, Fragm. hist. 2, 15; PL 10, 643)
369 OùaXsptàvog èittaxoitoç 'IJUupUüv
(Basilius, Epist. 91; PG 32, 476)
381 Valerianus episcopus Aquileiensis
(PL 16, 939)
442 metropolitanus episcopus Venetiae
(Leo Magnus, Epist. 2; PL 54, 597)
559 Venetiarum... atque Histryae pa-
triarcha (schism).
(Pelagius I, Epist. 24, 1, edd. P. M. Gassó-
C. M. Battle, Montserrat 1956, 74)
579 Helias sanctae ecclesiae Aquileien-
sis episcopus
(Doc. relativi alla stor. di Venezia I, ed.
R. Cessi, Padova 1942, 8 s.)
591 def.archiepiscopus noster Helias...
archiepiscopo nostro Severo. . . me-
tropolita noster. . . metropolitana
Aquileiensis ecclesia
(Greg. I, Reg. epist. 1, 16 a; MHG Epist. I,
157 (2. ed., 18; 19; 20)
Cas nastanka sirmijske in akvilejske metropolitanske cerkve nam ni poznan, pri
čemer je stanje virov za Akvilejo nekoliko boljše kakor za Sirmij. Izmed sirmijskih
škofov sta se že Domnij in Evterij v prvi polovici 4. stoletja označevala s pridevki
»iz Panonije«, »metropolita, »iz Panonij«. Vse to kaže na prestiž sirmijske škofije
v Panoniji, ni pa dokaz za dejansko opravljanje metropolitske funkcije.70 Prav tako
7 0 Metropolitsko oblast pripisuje napačno že Domniju R. ROGOSIC, o.e. (op. 10), 83. Gl. tudi disku
sijo med starejšimi avtorji v delu D. FARLATI - J. COLET1, o. c , 462 ss.
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 • 1983 • 4 269
še nista bila metropolita njuna akvilejska sodobnika Teodor in Fortunatijan.7 1 Tudi
heretik Fotin in arijanec Germinij nista imela metropolitanske oblasti; slednji je bil \
vse do leta 366 povsem v senci svojih potencialnih sufraganov, škofov Valensa iz
Murse in Ursacija iz Sïngiduna.72 Dasi je bilo v Sirmiju več sinod, ni kot sirmijski
škof predsedoval nobeni. Sele Germinijevo pismo ilirskim škofom po prelomu z Ursa-
cijem in Valensom leta 366 daje sicer šibko osnovo za sklepanje o metropolitskem
položaju tega škofa.13 Gotovo pa je imel metropolitsko oblast nad Ilirikom škof Ane
mij, ki je morda vodil sirmijsko sinodo 378 in se je na akvilejski sinodi 381 samo
zavestno imenoval škof glavnega mesta Ilirika.74 Očitno je Justinijan v 11. noveli
meril na položaj tega škofa in njegovih naslednikov, ko je imenoval Sirmij kot ne
kdanje glavno mesto Ilirika t a k o v posvetnih kakor v cerkvenih zadevah.75
Akvileja se nesporno omenja kot metropolitski sedež za provinco Venetijo in
Histrijo šele leta 442, vendar moremo upravičeno domnevati, da je tako oblast imela
že v dobi škofa Valerijana, od zadnje tretjine 4. stoletja dalje.76 Ker se v zapadnem
Iliriku ni izoblikovalo več metropolitanskih središč (če izvzamemo Salono, ki je v
času škofa Hezihija v prvi četrtini 5. stoletja, torej nekoliko pozneje kakor Sirmij
in Akvileja, postala metropolitansko središče za Dalmacijo),77 je bila z ozirom na teri
torialni obseg oblast sirmijskih škofov ob koncu 4. stoletja precej večja kakor oblast
akvilejskih. V tej zvezi velja omeniti zlasti med avstrijskimi in nemškimi zgodovi
narji mnogo diskutirano vprašanje cerkvenoorganizacijske pripadnosti vzhodnoalp-
skih dežel. V duhu razvoja cerkvene organizacije bi mogli domnevati, ne pa dokazati,
da je celoten Norik kot del ilirske prefekture od zadnje četrtine 4. stoletja spadal pod
Sirmij, medtem ko je bilo pred tem to področje cerkvenoorganizacijsko šibko razvito
in le v vplivni sferi sirmijske cerkve. Prav tako pa je možno, da Norik nikdar ni spa
dal pod jurisdikcijo sirmijske cerkve.78
« Da v času sinode v Serdiki 343, ki sta se je udeležila F?.rt™»4i^.. b А ^ Ј \ ^ , Е „ У Л " * 1 ' „ гм-
mija (gl. op. 37), na latinskem Zahodu metropolitanska organizacija še n. bila ' ^ « f o 1 ^ > T £ S ™ №
lična formulacija v grški in latinski verziji c. 14 te smode (Ch. J. HEFELE o. c. I 796 s.), * B"™ e r u ' ~*
škof izžene svojega prezbiterja ali diakona, se ta lahko obrne na grškem Vzhodu ini xèv Штопоч хтц
(iTixpoiìóXECùS Tijî aÙTfi; èTtapxtaÇ na latinskem Zahodu pa na »episcopos linitimos«!
72 Gl. op. 48.
»CH op' 65 Gotovo ne vzdrži kritike predstava o .nadmetropolitanski« oblasti Milana v «asu Škof»
Ambrozija nad vsem Ilirikom (Panonija, DaWcija , Norik, Mezija Dacija) kl na, tajo^taovjtage-
gove intervencije v Sirmiju in Saloni gl. op. 11 (c) in 58) (mnenje zagovarjata A LIPPOLD - E KlKMtN
Donauprovinzen, RAC 4, 1959, 173; bolj previdno stališče ogovarjajo G. R. P ^ ^ ^ E /n d r u |^ , »tona
III /2 S(1R 1КЧ4) in G C MENIŠ, Le giurisdizioni (kot v op. 10 , 288) da se v ten aKcijan izraza lauiu
Ósènni prestiž m i n s k e g a ško?a kaže dljstvo, da je ia .nadmetropolitanska. oblast Milana z njegovo smrt-
jo Pre7
nejh^af I NIANUS, Novella 11, 1 (edd. R. SCHOELL - W. KROLL, Berlin 1959«, 94).
» LEO MAGNUS, Epistulae 1; 2 (PL 54, 593 ss.; 597 s ) ; gl. A. V ROSSI Çoiislderazioni intorno aUa
formazione0dei d r i t t i mefropoUttci.ed Vattr ibuzione del titoïo f ^ ^ J ^ S S S J A ^ i / i c h è
^ ^ П Г М Г ^ ^ ^ " g o v e r n o ecclesiastico ne.
IV secolo nell'Italia settentrionale, AAAd 22, 1982, 175-187.
77 J ZEILLER, Les origines (Dalmatie), 134. ' . ..
« P r o t i nekdaj preveč poudarjani vlogi Akvileje kot središča (misijona in) cerkvene organizacije
r i u u i J ' S „ I „ j . T 7TRFRMAYR Noricum. Baiern und Osterreich, Horn 195&S a ss. posiavu
prevodom odlomka)).
270 R. BRATOZ: ODNOSI MED S IRMI JEM IN AKVILEJO
Z zatonom Sirmija so veliki deli njegovega zahodnega metropolitanskega ozem-
, lja prišli pod jurisdikcijo Akvileje; tako že v prvi polovici 5. stoletja gotovo Norik,
/ kot nam kaže ves poznejši razvoj,7 9 do zadnje četrtine 6. stoletja verjetno tudi ostanki
Prve Panonije,8 0 medtem ko je provinca Savija prišla pod jurisdikcijo salonitanske
metropolitanske cerkve.81 Tako je postala akvilejska cerkev v teritorialnem smislu
eden od dedičev sirmijske cerkve, od katere je prevzela precej ozemlja na zahodu in
severozahodu in se je na ta način s severnojadranskega prostora razširila vse do Do
nave. Z zatonom Sirmija ob hunski osvojitvi in s prenosom uprave prefekture v
Solun, je solunski škof »non sua auctoritate, sed sub umbra praefecturae meruit ali
quant praerogativam« 8 2 3 nad nekdanjim sirmijskim področjem. Z ustanovitvijo nad
škof ije v Justinijani Primi kot pravne naslednice sirmijske metropolije, ki je prevzela
velik del njenega metropolitanskega ozemlja na jugu (obe Daciji, ostanek Druge Pano
nije, Prvo Mezijo, Prevalitano, Dardanijo in Drugo Makedonijo) in z izgubo osrednjih
delov Panonije sta akvilejsko in sirmijsko cerkveno območje izgubili ozemeljski kon
takt in sta krenili različno razvojno pot.83
Akvilejska cerkev pa ni postala dedič sirmijske cerkve samo v smislu ozemelj
skega širjenja svoje jurisdikcije, temveč tudi z ozirom na liturgijo in krščansko kul
turo sploh. Ob zatonu Sirmija v prvi polovici 5. stoletja, ko so bili veliki deli Pano
nije še pred hunsko osvojitvijo mesta opustošeni, je prebivalstvo tudi s sirmijskega
področja bežalo v varnejše dežele. Ti begunci so se usmerili zlasti na zahod in jih
moremo zasledovati v več valovih od prvega desetletja 5. stoletja dalje vse do padca
Sirmija leta 582.84 Kulturnozgodovinsko izjemnega pomena je bilo, 'la so begunci,
vsaj v organiziranih selitvah, prenašali s seboj relikvije svojih mučencev in so tako kult
panonijskih svetnikov zanesli v razne dežele cesarstva.85 Od najmanj osemnajstih po
imenu znanih sirmijskih mučencev so bile relikvije desetih prenesene z matičnega
ozemlja: relikvije mučenke Anastazije v Konstantinopel (verjetno leta 457, ca. 804 so
u- . J? R- BS?t2.h Sereriniis ™n Noricum und seine Zeit, Denkschriften d. österr. Akad. d. Wiss., Phil,-
nist. Klasse 165, 1983, 22.
' !° Edini ne povsem trden dokaz za to, je navzočnost škofa Vigiiiia iz Skarbantije na orovincialni
»°%I SS"1™" t 5 ??V g l - E - \°ТЛ V i g 2 l u s «P'"«'?1» ScaravaeiensS, leta archaeol. icad s 5 ! Hung
26, 1974 269-275 ki datira prehod Prve Panonije in Savije (gl. nasi, op.) pod jurisdikcijo Akvileje v čas
po hunski osvojitvi Sirmija,_ nekako v sredino 5. stol., medtem ko G.C. MENIS, Le giurisdizioni metro
politiche, 292 s. bolj upravičeno datira razširitev akvilejske jurisdikcije nad Norik in Prvo Panoniio v
prva desetletja 5. stol., ne v čas po hunski osvojitvi Akvileje 452.
i «•' ? aj C^venoorganizacijsko pripadnost Siscije Akvileji nimamo nobenega dokaza. G. C. MENIS,
I confini del Patriarcato d'Aquileia, Soc. fflol. friulana, 41. Congr., Trieste 1964? Tav. I, neupravičeno širi
ozemlje akvilejske metropolitanske cerkve v 5. stol. na provinco Savijo, v katero napačno stavi tudi Emo
no (ta je ze od 2. stol upravno spadala pod Italijo; gl. J. SASEL, Emona, RE Suppl. XI, 1968, 575). Ne
upravičeno širi jurisdikcijo Akvileje v 5. stol. nad »Ilirijo, Panonijo . . . . (!) tudi K. REINDEL, o c , 303
/ eJv «t
C o n | t a . n t l u s a Siscije se je kot eden od ilirskih škofov udeležil sinode v Akvileji 381 (Gesta
(op. 64) 61, p. 362), vendar pa se škof iz Siscije ni udeležil nobene od provincialnih sinod akvilejskih su-
fraganov v zadnji četrtini 6. stol. Pač pa naletimo na njegovo navzočnost med udeleženci 1. in 2 provin
ciale sinode v Saloni v letih 530 in 533 (škofa Joannes in Constantius; Historia Salonitana maior, ed
N. KLAIC, Beograd 1967, 81; 85), zaradi česar je upravičeno mnenje tistih zgodovinarjev, ki sodijo da se
je Siscija po zatonu Sirmija cerkvenoorganizacijsko naslonila na Salono (D. FARLATI - J COLETI Illv-
ricum sacrum V, Venetiis 1775, 329; F. SISIC, Priručnik izvora hrvatske historije, Zagreb 1914 166- J SA
SEL, Siscia, RE Suppl. XIV, 1974, 740). 8 '
82 Ob sporu s salzburškim nadškofom Arnom je oglejski patriarh Maksencij 1. 811 trdil, da lahko za
cas pred langobardsko invazijo v Italijo (568) s sinodalnimi akti dokaže cerkvenoorganizacijsko pripadnost
vznodnoalpskih pokrajin Akvileji. To je torej terminus ante quem za opisane cerkvenoorganizacijske spre
membe, do katerih pa je verjetno prišlo že v prvi polovici 5. stol. Vir navaja F. KOS, Gradivo za zgodo
vino Slovencev v srednjem veku II, Ljubljana 1906, 37; gl. o tem nazadnje L. MARGETIC, Histrica et
Adriatica, Trieste 1983, 140).
„-„i.,? *Meii!™$?iJT?ï0,Î te toii| temv!ê v, ^ 1 1 ? Prefekture (kot posvetne oblasti) pridobil neko posebno pravico« (JUSTINIANUS, Novella 11, 1; gl. nasi. op.).
» •!US;r i1
NIA£ roS. Novella 11 (535); 131, e. 3 (545) (cit. ed. 94; 655 s ) . Gl. R. GRANIC, Die Gründung
? г а a , U t ?ao\ p b a ^ n , ^ Z ^ l , U m ? , T O n Л»«п««па Pirna durch Kaiser Justinian I im Jahre 535 n.Chr., Bvzan
S V S ' J ^ " v S n f e ™ V " ^ ? 3 «?a ska v7ZIÌ? r a zP r a V£ v Glasniku skopskog naučnog društva 1,
102 ss V.POPOVIĆ, Le dernier évëque de Sirmium, Revue des études augustiniennes 21, 1975Ì
u R. EGGER, Der heilige Hermagoras, Klagenfurt 1948, 55 ss.; V. POPOVIC, o c 107 ss
, " S panonijskega območja imamo v virih izrecno dokumentiran samo prenos '(translatio) relikvii
mučenca Kvirina iz Siscije iz Skarbantije v Rim (Passio s. Quirini, c. 8 (AASS Junii I 1867 375- MH
4. jun. (p. 303, n. 26) ; R. EGGER, o.e. 52)). Kako so taki prenosi potekali, nam za sosednje nòriskò pod-
ročje osvetljuje poročilo o prenosu posmrtnih ostankov sv. Severina v Italiio 1 488 (EUGIPPIUS Vita
s.Severini 44,5-46 (izd. R. BRAT02, Ljubljana 1982, 147 ss., 293 ss.). (cuuiJ-riu:., vna
ZGODOVINSKICASOPIS 37 . 1 9 8 3 - 4 271
bile prenesene v Zadar; kult te mučenke zasledimo v Rimu in pozneje v Akvileji);86
relikvije mučenca Ursicina v Konstantinopel (njegov kult zasledimo pozneje tudi v
Raveni in Milanu);8 7 Demetrija v Solun;88 skupino sedmih mučencev okrog leta 409
v Akvilejo, kjer so njihove relikvije razdelili in so deloma ostale v Akvileji (tukaj je
dokumentiran kult mučencev Donata, Fortunata, Venusta, Hermogena, Romula in Sil
vana),8 9 deloma so jih prenesli v sosednji Čedad (kult mučencev Donata, Hermogena,
Venusta, Romula in Silvana),90 verjetno tudi v Konkordijo (kult Donata, Silvana, Se
kundina in Romula) 9 1 in morda tudi v Milano (kult Venusta, Sekundina, Donata in
Fortunata). 9 2 Kult teh »uvoženlih« mučencev je bil na akvilejskem področju dokaj,
intenziven, vendar ni, z izjemo sv. Donata v Čedadu, nikdar zasenčil kulta domačih
mučencev.93 Teza, da se je iz kulta singidunsko-sirmijskega mučenca Hermogena raz
vila legenda o sv. Hermagoru, začetniku krščanstva v Akvileji, nedvomno stoji na
šibkih temeljih.94 Na ta način so begunci iz Sirmija obogatili) akvilejski liturgični
koledar in duhovno življenje prebivalstva na akvilejskem področju. Očitno je bila
Akvileja v tej dobi tudi kraj prehoda fotinijancev s sirmijskega področja na Zahod,
saj zasledimo odmeve na to herezijo v letih 401—417 v Rimu in v 2. polovici 5. sto
letja v Galiji.95 -
S tem je bilo obdobje vplivov med akvilejsko in sirmijsko cerkvijo Zaključeno.
V celoti gledano moremo reči, da je intenzivnost v medsebojnih stikih in vplivih ni
hala iti da so ti potekali obojesmerno, odvisno od položaja ene in druge krščanske
skupnosti v določenem obdobju. Z izjemo domnevnega prevladujočega vpliva Akvi
leje v 3. stoletju in v času katoliške ofenzive proti arijanizmu v Iliriku (ca. 368^381)
je bila sirmijska cerkev tista, ki je v znatni meri oplajala ter materialno in duhovno
bogatila akvilejsko krščansko skupnost, bodisi z izvirnimi prispevki, bodisi z duhov
nim blagom, ki ga je dobila iz maloazijskoga sveta.
«* D. FARLATI - J. COLETI, o.e. VII, 491^497; MH, 25. dec. (p. 9) ; H.QUENTIN, Martyrologes hi
storiques du moyen age, Paris 1908, 60; 253; 451; S. RITIG, Martyrologij srijemsko-pannonske metropoli^,
Bogoslovska smotra 2, 1911, 251—259.
" MH, 13. dec. (p. 646) ; H. QUENTIN, o. c , 263.
и MH, 9. april (p. 180); D. FARLATI - J. COLETI, o.e. 515 s.; R. ROGOSIC, o.e. (op. 10), 107 s.
8 9 AASS Aug. IV, 1867, 587—589; S. RITIG, o. c., 266 ss.; R. EGGER, o. c. 53.
90 AASS Aug. IV, 1867, 411—413; S. RITIG, 353 ss.; R. EGGER, 53 s.
91 Si. RITIG, 266 ss.; R. EGGER, 53; kot konkordijske mučence jih razlaga P. ZOVATTO, Le origini
dei cristianesimo a Concordia, Udine 1975, 20 ss., ki smatra jedro legende o konkordijskih mučencih (v
prilogi, p. 96—101) za pristno.
92 R. EGGER, o. c., 53.
93 Čaščenje sirmijsko-singidunskih mučencev je zavzemalo le skromno mesto v akvilejskem liturgič-
nem letu, saj sta mu bila posvečena samo dva dneva (21. in 23. avg.), v nasprotju s približno petnajst
do dvajset dnevi, ki so bili posvečeni domačim akvilejskim svetnikom. Gl. G. BIÄSUTTI, H »Proprium
sanctorum« Aquileiese ed Udinese e le sne variazioni, Udine 1961, 27; 34; 39; 47.
5 4 Tezo je postavil S. RITIG, o.e., 355 ss., sprejel jo je J. ZEILLER, Les origines (prov. danub.),
76 ss., z novimi argumenti pa jo je skušal podkrepiti R. EGGER, o. c., zlasti 55 ss. Na kritičen odziv je
naletela predvsem pri italijanskih zgodovinarjih (predvsem P. PASCHINI, Le fasi di una leggenda aqui
leiese, Rivista di storia della Chiesa in Italia 8, 1954, 161—184). Tezo izpodbija vrsta nelogičnosti, pred
vsem stvarno-zgodovinske narave; v prvi vrsti obstoj dveh kultov, dvojnih relikvij in tradicije dveh mu
čencev, Hermagora in Hermogena na akvilejskem področju. Ker so se kritiki doslej posvečali predvsem
posamičnim vidikom teze, je njeno globalno ovrednotenje še vedno desiderat.
9 5 INNOCENTIUS, Epistola 41 (PL 20, 607 s.); Concilium Arelatense secundum (442—506), c. 16; 17
(ed. C. MUNIER, CCL 148, 1963, 117). Prim. op. 40.
SEZNAM OKRAJŠAV
AAAd Antichità Altoadriatiche, Udine
AASS Acta sanctorum
CCL Corpus Christianorum. Series Latina, Turnhout
CIL Corpus inscriptionum Latinarum, Berlin
CSEL Corpus scriptorum ecclesiasticorum Latinorum, Wien
CT Codex Theodosianus.edd. P. Krueger — Th. Mommsen, Dublin—Zürich 19714
DACL Dictionnaire d'Archéologie Chrétienne et de Liturgie, Paris
DTC Dictionnaire de Théologie Catholique, Paris
HE Historia ecclesiastica
MGH Monumenta Germaniae historica, Berlin . . „ - . , T , ; n
MH Martyrologium Hieronymianum, ree. H. Quentin, comment. H. Delehaye, AASS Nov. 11/2,
Bruxellis 1931
PG Migne, Patrologia Graeca
PL Migne, Patrologia Latina
RAC Reallexikon für Antike und Christentum, Stuttgart
SC Sources Chrétiennes, Paris
272 R. BRATOZ: ODNOSI MED SIRMIJEM IN AKVILEJO
Z u s a m m e n f a s s u n g
DIE KIRCHENPOLITISCHEN UND KULTURHISTORISCHEN BEZIEHUNGEN
ZWISCHEN SIRMIUM UND AQUILEIA
Rajko Bratož
Während die kirchengeschichtlichen Beziehungen zwischen Aquileia und den
beiden westlichen Haupstädten, Mailand und Ravenna, verhältnismäßig gut belegt
sind, läßt sich das Verhältnis Aquileias zu den zwei Kirchenzentren in Westillyricum,
zu Salona und vor allem Sirmium, auf Grund bestehender Quellen schwerer fest-
stellen.
Die engen kirchenorganisatorischen Beziehungen zwischen Aquileia und Salona
sind durch Quellen für die Zeit der Tetrarchien und für die frühe konstantinische
Zeit belegt. Inhalt und Form dieser Beziehungen lassen sich auf Grund der spärlichen
Quellen nicht rekonstruieren. Im 4. Jh. und später waren diese Beziehungen schwach.
Für solche zwischen Sirmium und Salona gibt es in den Quellen kaum einen Anhalts-
punkt.
Die kirchenpolitischen Beziehungen zwischen Aquileia und Sirmium, die etwa
vom zweiten Drittel des 4. Jh. bis zum Anfang werden des 5. Jh. verfolgt werden
können, können in den folgenden Punkten zusammengefaßt werden :
1. Einige gemeinsame Züge des Glaubensbekenntnisses von Aquileia und der sir-
mischen Synodalformeln decken uns Merkmale der früchchristlichen Kultur im Gebiet
der Nordadria und Pannamene auf, die offensichtlich auf gemeinsame Missionswege
und wechelseitige Einflüsse, etwa vom Anfang des 3. Jh. an, zurückzuführen sind.
Diese gemeinsamen Züge sind folgende: einige gemeinsame Merkmale der Theologie
des Johannes, gegen den Patripassianismus gerichtete Zusätze in Glaubensbekennt-
nissen und vor allem der Zusatz über die Fahrt Christi in die Unterwelt; das alles
als Widerspiegelung des Kampfes gegen die Häresien, die die beiden christlichen Ge-
meinschaften in Unruhe versetzten [Patripassianismus, Gnostizismus, Marzionismus(?),
Doketimus(?)].
2. Die Beziehungen zwischen Sirmium und Aquileia entwickelten sich im 4. Jh.
auf dem dogmatisch-politischen und kirchenorganizatorischen Gebiet. Sirmium und
Aquileia waren zuerst zwei Festungen des Katholizismus (die Synode in Serdika 343
unter Beteiligung der Bischöfe aus den beiden Städten), später aber wurde Sirmium
zum Brennpunkt der Häresie des Photinus, die auch die Kirchengemeinschaft Aqui-
leias beunruhigte, und in den fünfziger Jahren zu einem der Mittelpunkte des Aria-
nismus. Aquileia hatte in jener Zeit eine untergeordnete Rolle und hielt als Zentrum
des Katholizismus dem arianishen Druck nicht stand (Bischof Fortunatianus). Zur
Zeit der katholischen Offensive gegen den Arianismus in Illyricum wuchs die Be-
deutung Aquileias als Brennpunkt des Katholizismus stark an und gipfelte 381 mit
der Synode von Aquileia. Die Beziehungen zwischen Sirmium (seit 376 erneut Zentrum
des Katholizismus in Illyricum) und Aquileia erreichten hinsichtlich ihrer Intensität
einen Höhenpunkt durch das Auftreten der Bischöfe der beiden Städte und die bedeut-
ende Rolle, die sie auf dieser Synode spielten, von dem Zeitpunkt an aber lösten sie
sich bald wieder.
3. Der kirchenorganisatorische Ausbau der beiden Kirchenzentren zu Metropo-
politankirchen im Laufe des 4. Jh. verlief diachron, doch führte er zu ungefähr der-
selben Zeit zu demselben Ergebnis. Aquileia und Sirmium wurden im letzten Drittel
des 4. Jh. zwei benachbarte Metropolitangebiete, wobei das Gebiet, das unter der
Jurisdiktion Sirmiums stand, unvergleichbar größer war als jenes, das Aquileia unter-
geordnet war.
4. Mit dem Untergang Sirmiums als Mittelpunkt des Christentums und der Kir-
chenorganisation in Illyricum zu Beginn des 5. Jh. wurde Aquileia zu einem seiner
Erben in doppeltem Sinne. In das Gebiet von Aquileia wurde von Flüchtlingen aus
Sirmium der Kult einiger sirmischer Märtyrer gebracht. Die Metropolitangewalt
Aquileias breitete sich auf Noricum und Teile Pannoniens aus, ein Gebiet, das vorher
kirchenorganisatorisch der sirmischen Metropolitankirche unterstand.
* Natis tega dela je denarno podprl znasntveni inštitut Filozofske fakultete
na Univerzi Edvarda Kardelja v Ljubljani.
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 • 1983 • 4 • 273—284 273
/
A n t o n S v e t i n a
PREBIVALCI KRANJA V LETU 1754
V nadškofijskem arhivu v Ljubljani je ohranjen seznam prebivalstva mesta
Kranj iz leta 1754,1 ki ni zanimiv le s pravnozgodovinskih vidikov, temveč nas se
znanja tudi z mnogimi drugimi podatki o prebivalstvu mesta Kranja v sredi 18. sto
letja.
Profesor Josip Zontar je spisal obširno monografijo o zgodovini mesta Kranja,2
v kateri tudi dvakrat omenja »Popis duš v mestu Kranju« iz leta 1754,3 ni pa podrob
neje razčlenil vsebine tega popisa. Zdi se mi, da zasluži seznam objavo v celoti. Se
stavljen je v nemškem jeziku in so priimki osebnih imen pisani po nemškem pravo
pisu, zaradi česar je slovenski prevod osebnih priimkov morda v posameznih primerih
netočen.
O p i s
vseh mestni župniji Kranj v vojvodini Kranjski ljubljanske škofije pripadajočih duš
z imenom, spolom in starostjo
Cesarska mitnica :
Gospod Frančišek Baltazar Puš, pobiralec mitnine, samski 36 let. Službujoča vojaka
Lovrenc Vavtar 50 let, Katarina, njegova žena 45 let, Anton Justič, samski 40 let.
Kapucinsko predmestje:
Matija Hirsch, meščan 48 let, Helena, njegova žena 31 let, sinova Matija 10, Janez 5
let, hčerka Ana 7 let, dekla Marija 17 let.
Simon Dornik, meščan 28 let, Marija, njegova žena 20 let, sin Matej 3 leta, hčerka
Marija 1 leto.
Jurij Nahtigal, meščan 45 let, Katarina, njegova žena, slepa 25 let, sin Kancijan 2 leti,
hčerka Marija 9 let.
Andrej Kučman, meščan 21 let, Marija, njegova žena 19 let, sin Andrej 1 leto, Matija,
njegov oče vdovec 60 let, dekla Jera 18 let, pastir Luka 10 let.
Marko Zupan, meščan 35 let, Regina, njegova žena 45 let, sinova Janez 16 let, Matija
6 let.
Janez Pitterle, meščan 31 let, Jera, njegova žena 45 let, hčerke Elizabeta 9 let, Marija
4 leta, Terezija 1 leto.
Sebastijan Ahec, meščan 45 let, Margareta, njegova žena 30 let, sinova Anton 14 let,
Bartolomei 2 leti, hčerka Terezija 6 let.
Matija Killer, meščan 25 let, Barbara, njegova žena 20 let, sin Franc 1 leto.
Tomaž Kos, meščan 35 let, Helena, njegova žena 25 let, sin Matej 1 leto, Valentin Zor-
man, meščanski gostač 30 let, Elizabeta, njegova žena 30 let, sin Janez 1 leto.
Martin Stigol, meščan 31 let, Marija, njegova žena 19 let, hčerka Doroteja 1 leto, otro
ka iz prvega zakona Jakob 7 let, Marija 4 leta.
Jurij Zorman, meščan 40 let, Ana, njegova žena 40 let, sinovi Anton 14, Jožef 9, Andrej
6 let, hčerka Jera 12 let, njegova sestra Marija Tolmajner, samska 40 let, nadalje
Elizabeta Suman, vdova 50 let, sinova Judok 15 let, Matej 8 let, hčerka Terezija
5 let, Tomaž Alič sirota 6 let, Uršula Košir beračica 46 let. '
Gospod Danijel Soller 64 let, njegova žena Marija 62 let, sinova Kristijan 27, Lavrencij
25 let, dekla Uršula 20 let, Neža pastirica 10 let, dninar Bartolomej Cigar, vdovec
70 let, hčerka Uršula 20 let.
Mihael Kuhar, meščan 40 let, Jera, njegova žena 30 let, sinovi Jurij 11, Mihael 8, Pavel
1 leto, hčerka Marija 13 le t
Tomaž Kučman, meščan 51 let, Uršula, njegova žena 50 let, hčerka Lucija 20 let.
Jakob Zumer, meščan 26 let, Marija, njegova žena 23 let, hlapec Anton 19 let, dekla
Marjeta 26 let, gostačka Uršula Wolff, vdova 60 let.
1 Kapiteljski arhiv Ljubljana, fascikel 117/10.
2 Josip Zontar, Zgodovina mesta Kranj, Ljubljana 1939.
3 Josip Zontar, 1. c. str. 24 in 384.
274 A. SVETINA: ftREBlVALĆt KRANJA V LËTU 17S4 __
Jožef Kalče, meščan 30 let, Helena, njegova žena 20 let, hčerka Neža 2 leti, vajenec
Gašpar 17 let, dekla Terezija 13 let, njegov oče Bartolomej Kalče 50 let, Uršula,
njegova žena 52 let.
Marija Postatar, vdova 57 let, Marija Pirkovič, njena nečakinja 7 let, hlapca Andrej
28, Luka 20 let, dekla Marija 28 let, pastirica Ana 24 let.
Anton Killer, meščan 28 let, Marjeta, njegova žena 26 let, sin Simon 1 leto, hčerka
Helena 5 let, njegov brat Kanci j an Killer, meščan 22 let, Barbara, njegova žena
20 let, hčerka Apolonija 1 leto, Matija Sukovič, gostač 25 let, Barbara, njegova žena
20 let.
Mestna carinska hiša v gornjih vratih:
Martin Poglajen, carinik 41 let, Marija, njegova žena 35 let, sin Fidelis 1/6 leta, hlapec
Mihael 25 let, dekla Marija 22 let, pestunja Marija 19 let.
Matija Vrecel, meščan vdovec 30 let, hčerki Marjeta 7, Marija 5 let.
Jakob Popal, meščan 28 let, Marjeta, njegova žena 26 let, sin Bartolomej 3 leta, hčerke
Katarina 6, Terezija 4, Jera 2 leti, Anton Popal, njegov brat, samski 30 let.
Simon Vrolih, meščan 34 let, Marjeta, njegova žena 43 let, sin Franc 5 let, hčerka Te
rezija 9 let, Jurij, pomočnik 24 let, dekla Marija 23 let, Matija Ožbe, meščanski
gostač 24 let, Marija, njegova žena 24 let.
Gašpar Turk, meščan 40 let, Marjeta, njegova žena 44 let, dekla Marija 20 let, Marija
Opaškar, vdova 40 let, hčerka Elizabeta 17 let.
Lenart Novak, meščan 36 let, Terezija, njegova žena 34 let, sin Matej 7 let, hčerki Ma
rija 4, Doroteja 1 leto, vajenec Andrej 20 let, dekla Helena 20 let.
Suzana Danijelčič, vdova 60 let, sin Franc 28 let.
Meščanska špitalska hiša:
Janez Forger, cerkovnik 43 let, Jera, njegova žena 38 let, sinovi Dominik 10, Bartolo
mej 8, Tomaž 6 let, hčerka Rozalija 2 leti.
Žene v meščanskem špiialu:
Marija Jenkovič, kuharica, samska 30 let, Kancianila Sorčan, samska 63 let, Elizabeta
Puher, samska 56 let, Frančiška Wanzman, samska 39 let, Marija Boncl, vdova 80
let, Katarina Wolgemuth, vdova 60 let, Eva Klemenčič, vdova 44 let.
V (salva venia) Svinjski ulici:
Jožef Romolt, meščan 28 let, Elizabeta, njegova žena 27 let, sin Jakob 2 leti, hčerka
El i z âb stâ 7 l6t
Anton Kölbl, meščan 55 let, Marija, njegova žena 50 let, hčerka Marija 18 let, Barto
lomej Zorčan, meščanski gostač 50 let, Terezija, njegova žena 30 let, sin Kancijan
8 let, hčerki Apolonija 5, Koncilija 3 leta, Jera Snedič, vdova 40 let, sin Matej 13
let.
Jurij Mlačnik, meščan 37 let, Marija Ana, njegova žena 28 let, dekla Neža 25 let.
Anton Sranc, meščan 50 let, Jelena, njegova žena 25 let, Matej, vajenec 14 let.
Tomaž Reve, meščan 46 let, Marija, njegova žena 40 let, sin Anton 8 let, hčerki Bar
bara 17, Ana 12 let, Margareta Reve, gostačka, vdova 50 let.
Jožef Boncel, vdovec 40 let.
Jurij Pogovc, meščan 44 let, Helena, njegova žena 40 let, sin Jurij 10 let, hčerki Eliza
beta 12, Helena 5 let, Primož Lukan, gostač 45 let, Helena, njegova žena 30 let, sin
Anton 13 let, hčerka Marija 15 let.
Jakob Vrečel, vdovec 60 let, Martin, vajenec 18 let, dekla Uršula 30 let, Gašpar Bremb,
meščanski gostač 24 let, Marija, njegova žena 24 let, Luka, vajenec 16 let.
Lenard Naglic, meščan 40 let, Marija, njegova žena 27 let, hčerka Marija 9 let, Stefan
Gebel 30 let, Ana, dekla 16 let, Elizabeta, pastirica 20 let.
Andrej Boncel, meščan 52 let, Marija, njegova žena 44 let, sinovi Janez 15, Matej 13,
Anton 6 let, Doroteja, dekla 18 let.
Lavrencij Ahačič 55 let, Katarina, njegova žena 46 let, Jurij; hlapec 18 let, Helena,
dekla 17 let, Anton, pastir 13 let, Bernard Gaber, meščanski gostač 22 let, Jera,
njegova žena 20 let.
Matej Pogovc, meščan 60 let, Elizabeta, njegova žena 30 let, sin Janez 8 let, Franc Ka-
kovič, samski 17 let. v
Nikolaj Mrak, meščan 54 let, Jera, njegova žena 56 let, Andrej, vajenec 10 let, Ursula,
dekla 40 let, gostačka Neža Kuralt, vdova 40 let, sin Franc 4 leta, hčerki Helena
16, Ana 8 let. , . _ , . „
Lovrenc Rakovič, tesar 50 let, Helena, njegova žena 28 let, dninar Andrej Smekaj 52
let, Marina, njegova žena 30 let, Marija Majer, vdova 60 let.
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 .1983-4 275
Elizabeta Juh, vdova 45 let, Katarina, njena hči 15 let, Andrej Burja, gostač 30 let,
Marjeta, njegova žena 35 le t
Gospod Janez Talmeiner, duhovnik 50 let, Marija, njegova mati, vdova 70 let, Helena,
dekla 26 let, Jožef Fende, meščanski gostač 24 let, Marija, njegova žena 18 let,
Marjeta Fende, vdova 50 let.
Jurij Romal t, meščan 50 let, Marija, njegova žena 35 let, hčerka Marija 2 leti, Rozalija
in Janez dvojčka 1 leto, Lavrencij, vajenec 17 let, Magdalena, dekla 45 let, Uršula,
pestunja 8 let.
Gostači v hiši Jurija Miheliča:
Gospod Matija Maren, duhovnik 52 let, Helena, dekla, samska 60 let, Marija Vindiš,
beračica 35 let, nadalje Mihael Haitinger, meščan 50 let, Ana, njegova žena 52 let,
sin Ludvik Vajkard, duhovnik 27 le t
Gostači v hiši Martina Galeta, poprejšnji mitnici:
Blaž Novak, dninar 45 let, Marija, njegova žena 43 le t Matija Markec, meščan 45 let,
Marija, njegova žena 43 let, hčerke Frančiška 14, Terezija 9, Uršula 5, Marija 1
leto, Primož Markič 24 l e t Marija, njegova žena 17 let, dninar Jurij Lebar 30 let,
. Marija, njegova žena 19 le t Jurij Kline, dninar 24 let, Katarina, njegova žena 18
let.
Gostači v hiši Frančiške Streim:
Mihael Jeran, meščan 26 le t Helena, njegova žena 30 let, sin Matej 1 leto, Uršula
Brank, beračica 40 le t
Gostači v kostniški kaplani ji v Kranju:
Urban Mrak, dninar 50 le t Doroteja, njegova žena 40 let, hčerki Marjeta 10, Katarina
7 l e t
Cesta pri župnišču:
Marjeta Pucher, vdova 62 le t
Jakob Killer, meščan 60 le t Helena, njegova žena 70 let, Anton Kosec, gostač 30 let,
Koncianila, njegova žena 30 l e t sinova Primož 8, Anton 1 leto, hčerka Marija 4
leta.
Urban Bradaška, stražar 46 l e t Helena, njegova žena 43 let, sin Valentin 7 let, hčerke
Marija 6, Elizabeta 2, Lucija 1/2 leta.
Simon Rotar 35 let, Apolonija, njegova žena 30 let, Nikolaj, sin 1 leto, Àpolonija, hčer
ka 6 let, Jakob Vogar, gostač 45 let, Magdalena, njegova žena 35 l e t Jožef, sin 7
let, hčerke Ana 12, Marija 10, Terezija 3, Helena 1 leto, Marija Skindar, vdova 70
let.
Helena Cuderman, vdova 38 let, Jera, hčerka 14 let, Valentin Florjančič, vdovec in
berač 60 let, Neža Mal, vdova 40 let.
Gostači v hiši Janeza Dularja:
Elizabeta Pitterl, vdova 45 l e t hčerki Marija 25, Elizabeta 16 l e t Jurij Bradaška, me
ščanski gostač 22 let, Jera, njegova žena 20 let, sinova Anton 5, Wolfgang 1 leto.
Jurij Bradaška 60 let, Ana, njegova žena 50 let, Marija Ana, hčerka 18 let, Ana Brecl,
gostačka, vdova 50 let.
Mihael Kolesar, meščan 45 let, Uršula, njegova žena 35 let, sinova Sebastijan 21, Blaž
7 let.
Tomaž Florjančič, meščan 27 l e t Jera, njegova žena 40 let, pastorek Bartolomei 19 let,
Andrej 13 let, Jurij Kamisor, meščanski gostač 26 let, Elizabeta, njegova žena 20
l e t Matej Kamisor, vdovec 70 le t
Janez Vistan, meščan 40 let, Elizabeta, njegova žena 30 let, Andrej, pomočnik 20 let,
Janez, vajenec 13 le t
Gostači v mestni sodni hiši:
Anton Kos, meščan 32 let, Lucija, njegova žena 30 let, sin Franc 6 let, hčerka Apolo
nija 2 leti.
Jožef Schlehuber, služabnik deželskega sodišča 55 let, Klara, njegova žena 50 l e t
Gostači v hiši Jožeta Pachnerja:
Andrej Blaznik, grobar 30 let, Marija, njegova žena 32 le t sinova Simon 10, Urban
3 leta, hčerka Doroteja 12 let, Tomaž Bradaška, gostač 27 let, Kristina, njegova
žena 28 let, Matej Gandin 17 let.
276 A. SVETINA: PREBIVALCI KRANJA V LETU 1754
Gostači v hiši Petra Zamika:
Jakob Kamisor 50 let, Marjeta, njegova žena 50 let, sinova Lavrencij 14, Jakob 7 let,
hčerka Neža 17 let, Jakob Bajec 60 let, Apolonija, njegova žena 50 let.
Matej Bajec 35 let, Marija, njegova žena 35 let, sinova Tomaž 4, Valentin 1 leto, hčerka
Helena 3 leta.
Blaž Blaznik, meščan 26 let, Elizabeta, njegova žena 32 let, sin Anton 1 leto, hčerke
Jera 12, Neža 8, Marija 5 let.
Kancijan Doliher, meščan 42 let, Uršula, njegova žena 42 let, sin Anton 12 let, hčerke
Frančiška 17, Kancianila 7, Jera 2 leti.
Pri spodnjih mestnih vratih v jarku in pod mestom:
Jera Kamosar, vdova 28 let, sin Franc 2 leti, hčerka Katarina 4 leta, Matej Bradaška,
gostač 20 let, Ana, njegova žena 18 let.
Mihael Vanka, meščan 50 let, Helena, njegova žena 30 let, sinova Franc 9, Jakob 1 leto,
hčerki Terezija 7, Uršula 5 let, dekla Neža 14 let.
Janez Kamisor 28 let, Uršula, njegova žena 28 let, sin Andrej 8 let, Marija, hčerka
1 leto.
Primož Mohar, meščan 50 let, Marjeta, njegova žena 40 let, hčerki Narija 7, Frančiška
5 let.
Mestna carinarnica pri spodnjih vratih:
Stefan Karol Marčun, carinik 41 let, Elizabeta, njegova žena 43 let, sin Janez 18 let,
hčerke Ana 16, Marija 8, Elizabeta 6 let.
Jakob Bernard, meščan 50 let, Marija, njegova žena 48 let, sinovi Sebastijan 13, Jurij
12, Andrej 10 let.
Valentin Bernard, meščan 30 let, Ana, njegova žena 32 let, hčerki Helena 4, Frančiška
1 leto, gostač Peter Mali, vdovec 80 let, sin Jurij, samski 50 let, Eva, hčerka 42 let,
Pavel Rosa, tudi gostač 50 let, Uršula, njegova žena 49 let.
Urban Rodan, meščan 25 let, Marija, njegova žena 25 let, hčerka Helena 1 leto, ženina
mati Helena Toman, vdova 66 let, Bartolomei Kos, nemi dninar, samski 58 let,
Marjeta Pichler, vdova 78 let, Marija, dekla 35 let.
Baltazar Tolmeiner, meščan 50 let, Apolonija, njegova žena 37 let, sinovi Jakob 13,
Ferdinand 11, Baltazar 6, Valentin 1 leto.
Baltazar Kos, meščan 37 let, Ana, njegova žena 37 let, sinovi Dominik 18, Lavrencij 14,
Andrej 13, Tomaž 12, Valentin 6, Matija 4 leta, hčerki Elizabeta 20, Margareta 7
let.
Anton Warhait, meščan 46 let, Marija, njegova žena 37 let, sin Ignac 7 let, hčerka Ana
5 let, Filip Bohinc, meščanski gostač 30 let, Helena, njegova žena 33 let, Lavrencij,
vajenec 15 let.
Anton Vajd 30 let, Katarina, njegova žena 28 let, sinovi Valentin 6, Martin 4, Mihael
2 leti.
Katarina Treber, vdova 44 let, sinovi Tomaž 18, Matej 16, Mihael 4 leta, hčerki Kata
rina 12, Ivana 8 let, Franc Krug, gost na hrani, samski 27 let, Elizabeta, dekla 23
let, Neža, pastirica 40 let, Luka Kos, gostač 50 let, Marija, njegova žena 45 let, Kan
cijan, sin 8 let.
Jurij Englman 23 let, Jera, njegova žena 19 let, Margareta, dekla 30 let.
Valentin Kos, meščan 70 let, Jera, njegova žena 40 let, Jakob Rubežnik, meščanski go
stač 25 let, Marija, njegova žena 24 let, Anton, vajenec 15 let.
Gašpar Rubežnik, meščan 30 let, Marija, njegova žena 19 let, Valentin, vajenec 15 let,
Magdalena, pastirica 14 let, njegova mati Elizabeta Rubežnik, vdova 70 let, Urban
Cuderman 48 let, Marija, njegova žena 45 let, sin Franc 4 leta.
Mitničar na mostu:
Lambert Krug, vdovec 54 let, Marija, dekla 55 let, Friderik Marčun 11 let.
Gostači v hiši Janeza Peternela:
Franc Rubežnik 25 let, Marjeta, njegova žena 25 let, sin Franc 1 leto, gostačka Marija
Tomič, vdova 40 let.
Andrej Bezjak, meščan 26 let, Neža, njegova žena 23 let, Kancianila, hčerka 3 leta,
Lavrencij, vajenec 15 let, Marija, dekla 18 let, Helena, pestunja 10 let.
Bartolomej Dornik, meščan 45 let, Suzana, njegova žena 36 let, sin Jožef 13 let, hčerki
Marija 10, Barbara 2 leti.
Matija Starabačnik, meščan 30 let, Helena, njegova žena 28 let, hčerki Terezija 4, Ma
rija 2 leti, stari oče Lavrencij Starabačnik 70 let, Marija, njegova žena 40 let.
Lavrencij Pere, meščan 30 let, Ana, njegova žena 19 let, Andrej Starabačnik, stari oče,
vdovec 60 let, Jožef, sin 11 let.
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 . 1 9 8 3 - 4 277
Marija Mliiiar, vdova 70 let, pomočnika Tomaž Žigon 20 let in Romalt 19 let, dekli
Marija 23 in Jera 20 let, Jurij, pastir 50 let.
Primož Killer, vdovec 78 let, gostač Urban Moher 60 let in njegova žena Uršula 61 let.
Luka Tolmeiner 45 let, njegova žena Helena 35 let, hčerki Uršula 10, Apolonija 3 leta.
Adam Vistan, meščan 40 let, Helena, njegova žena 35 let, sinova Jakob 6, Kancijan
4 leta
Avgust Englman, meščan 33 let, Regina, njegova žena 35 let, sinova Franc 8, Jožef
Jakob Cbokan, meščan 50 let, Marija, njegova žena 50 let, Marija, hčerka 20 let, Jurij,
pomočnik 25 let, Franc Gaberšek. meščanski gostač 25 let, Marjeta, njegova žena
30 let, Ana, hčerka 2 leti, Marija Gaberšek, mati vdova 49 let.
Gregor Petterman, meščan 34 let, Terezija, njegova žena 24 let, hčerki Jožefa 4, Ana
2 lèti, Ana, dekla 19 let.
Andrej Östereicher, meščan 45 let, Jera, njegova žena 42 let, sinovi Matija 14, Anton
11 Jožef 9, Jakob 2 leti, Helena, dekla 15 let, Jožef, vajenec 15 let, Jožef Gladmk,
meščanski gostač 29 let, Helena, njegova žena 29 let, sinova Jožef 4, Janez 2 leti,
Ana Bradaška, vdova 60 let.
Janez Rus, meščan 30 let, Jera, njegova žena 40 let, Kancijan, sin 13 let, Marija, sirota
7 let Jera, dekla 18 let, Valentin Pinter, gostač 44 let, Kancianila, njegova žena
40 let, Matej, sin 5 let, Suzana, hčerka 12 let, nadaljna gostačka Marija Danielčič
40 let
Jožef Zelier, meščan 25 let, Marija, njegova žena 22 let, Matej, sin 3 leta, Uršula Zel-
ler, mati 55 let, samska gostačka Uršula Struppi 30 let, njena sestra Barbara 27 let.
Matija Vanko, meščan 51 let, Jera, njegova žena 50 let, Jožef, sin 12 let, hčerki Fran
čiška 19, Marija 18 let. » .
Matija Glavatič, meščan 37 let, Marija, njegova žena 37 let, sinovi Janez 5, Jožef 3,
Franc 1/2 leta, Marija, hčerka 7 let, Marija, dekla 25 let, Bartolomej Jelovšek, me
ščanski gostač 36 let, Veronika, njegova žena 41 let, sinova, slepi Nepomuk 8, Jurij
3 leta, Marija, hčerka 5 let, dekla 10 let.
Feliks Blaznik, meščan 28 let, Narija, njegova žena 30 let, Franc, sin 1 leto, Peter Fol-
mon, invalid, vdovec 50 let, Marija, hčerka 8 let.
Matija Mali, meščan 50 let, Ana, njegova žena 30 let, sinovi Janez 13, Jakob 11, Ka
spar 4 leta, hčerke Uršula 9, Marija 7, Jožefa 3, Terezija 2 leti, Marija, dekla 20
let.
Gregor Rajšer, meščan 50 let, Marija, njegova žena 35 let, Eva, hčerka 15 let.
Sebastijan Vistan, meščan 50 let, Jera, njegova žena 50 let, Valentin, sin 6 let, Terezija,
hčerka 12 let, Matija, vajenec 18 let, Marija, dekla 20 let.
Gostači v hiši Franca Milica:
Gospod Lavrencij Vačin, duhovnik 48 let, Neža, dekla 36 let, Primož Vidic, meščanski
gostač 30 let, Ana, njegova žena 29 let.
Blaž Semen, meščan 36 let, Marija, njegova žena 36 let, Janez, sin 6 let, hčerke Marija
12, Neža 11, Elizabeta 3, Terezija 2 leti, Jurij, pomočnik 20 let, gostačka Uršula
Pegam, vdova 35 let, sinova Feliks 12, Valentin 8 let, slaboumni in nemi Janez
Novak 20 let, Luka Tolmeiner, meščanski gostač 60 let, Jera, njegova žena 40 let,
hčerki Marija 10, Neža 1 leto, Marija Meško, samska 20 let, Marija Rakovič, vdova
35 let, Helena Sterniša, vdova, babica 55 let.
Gostači v hiši Jakoba:
Franc Kameniter, meščan 70 let, Ana, njegova žena 53 let, Jakob Pavovec, dninar 35
let, Elizabeta, njegova žena 30 let, sinova Matej 12, Andrej 10 let, Jera, hčerka 3
leta, mati Eva Matjaš 60 let, nadalje Jožef Bavantič, dninar 28 let, Helena, njegova
žena 24 let.
Matija Maren, meščan 50 let, Uršula, njegova žena 50 let, Doroteja, hčerka 18 let, go
stačka Marjeta Dragar, vdova 43 let, Helena, hčerka 18 let. .
Janez Untersinger, meščan 33 let, Neža, njegova žena 50 let, pomočnika Janez 28, Mar
tin 21 let, vajenca Mihael 14, Jakob 12 let, Uršula, dekla 20 let.
Rok Čermel, meščan 45 let, Marija, njegova žena 50 let, Frančiška, hčerka 19 let, Ma
tija Zupane, gostač 26 let, Marija, njegova žena 27 let.
Anton Gaber, nižji mojster, rodom iz Loke 49 let, Anton, sin 9 let.
Matej Koželj, cerkovnik župnije 45 let, Marija, njegova žena 45 let, sinova Franc 13,
Janez 1 leto, hčerke Terezija 20, Ana 18, Helena 15 let.
Gostači v hiši Janeza Pitterle:
Tobija Pitterle, meščan 26 let, Neža, njegova žena 25 let, Matija, sin 1 leto, hčerki Jera
7, Ana 2 leti.
?ZË A. SVETINA: PREBIVALCI KRANJA V LETU 1754
K a n i C i J i^ K K°! e I i ' - I 2r e Š , Č a n 2o5 l e t ' F r a n « š k a , njegova žena 30 let, sinova Franc 5 Jakob
T Ä o 6 e i k l H e l e n a 8 ' P r a n « S k a 3 leta, Primož, hlapec 15 let Jera deMa 18 let
Jjfcob Cuderman, gostač 19 let, Jera, njegova žena 20 leï, K a n S i l a ! h č e r k a i
JOŽetZan^^' meiì™, 36Ј?> M a r i j a ' n j e g o v a ž e n a 3 0 tet, sinova Jakob 6 Jožef 1
I n ! ? e t e r ' , ? ? m ° ^ n i k 3 0 l e t ' L o v r e n c Smole, meščanski gostač 45 let Helena nie-
т = „ £ T 3 Z t n a 4 L l e t > F r a n c ' s i n 1 5 I e t - Frančiška, hčerka 17 let. ' 3
И l e t Ш l e t ' М а Г 1 Ј а ' n J e g 0 V a Ž e n a 1 8 Iet> М а г « а , s i r o t a 5 I e t ' d * l a Neža
G O ì S n s k t e e
f r J Ì f 4 S t t
h T i k , 5 1 ^ M a r - i j a V i d i c ' v d o v a 2 9 l e t ' J a k o b G r a d i ä a r , me-ščanski gostač 38 let, Uršula, njegova žena 34 let, Jera, beračica 30 let.
Gosta« v hiši Janeza Jordana:
M a r e o s ^ ° ? B
a i i ; t
U S - 2 6 ^ M a r i j a ' n l ? g , o v a ž e n a 2 0 I e t > J a n e z Gaberšek, meščanski gostac 18 let, Marija, njegova žena 21 let.
Jurij Mayer, meščan 51 let, Marija Terezija, njegova žena 30 let, sinova Janez 10, Jožef
6 let Katarina hčerka 4 leta, Jurij, hlapec 30 let, dekla Marija 30 let, druga Ma
rija 18 let, Uršula, pastirica 26 let.
Franc Rejovič, meščan 39 let, Marija, njegova žena 40 let, Kancijan, pomočnik 20 let
Luka, vajenec 14 let, dekla Jera 20 let, gostačka Marija Smole, vdova 46 let, hčer-
ke Manja 24 Magdalena 3, Ivana 1 leto, Helena Kavčič, gostačka, vdova 60 let.
Rozalija Degrand, vdova 51 let, Marija, dekla 17 let, gostač Jožef Blaznik, stražnik 55
let, Marija, njegova žena 30 let, Kancijan, sin 2 leti, Helena, pestunja 12 let.
Marjeta Tamer 45 let, hčerki Ana 15, Barbara 9 let
*т ' ^ ? ^ С trgovec 49 let, Marija Ana, žena 37 let, sinovi Karol 4 leta, dvojčka
Matej m Mihael po 2 leti, Helena, hčerka 7 let, Uršula 32 let, dekli Ana 19, Marija
Gostači v hiši barona Fleđnika:
Filip Jakob Smuk 50 let, Helena, njegova žena 39 let, sin Franc 6 let, hčerke Elizabeta
19, Ana 16, Barbara 2 leti.
Gornji trg z obeh strani:
M i h c f i x ? ° ^ ' a n . ' . ^ 6 , 3 1 1 2 2 Ie t> M a r f J a > Vegova žena 16 let, Marija, dekla 17 let, go
stačka Marija Sifkovič, vdova 40 let, Apolonija, hčerka 16 let, Martin Presi, tudi
gostač 45 let, Jera, njegova žena 47 let, hčerki Neža 10, Cecilija 8 let, Marija Hren
beračica, vdova 52 let.
Tomaž Sušnik meščan 30 let, Helena, njegova žena 32 let, sinova Lavrencij 6, Gašpar
TU, } ' r l e ' U r š u l a ' d e k I a 1 8 tet, gostačka Uršula Dolenc, samska 50 let.
Mataja Kralj, meščan 62 let, Ana, njegova žena 48 let, Lavrencij, sin 12 let, Frančiška,
hčerka 6 let, Jožef Simone«, meščanski gostač 42 let, Neža, njegova žena 25 let
hčerki Ana 3, Cecilija 2 leti.
Franc Untersinger 42 let, Uršula, njegova žena 31 let, sinovi Franc 11, Janez 6, Anton
2 Jakob 1 leto Terezija, hčerka 8 let, Tomaž, hlapec 15 let, Magdalena dekla 20
Pek S32S S Ä ? « 1Ä
Mari ja TereZÌJa Perger' Vd0Va 87 let' g0Sta6' Pr0Viantni
Gospod Janez Karol Vizintin, meščan 54 let, Marija, njegova žena 44 let, hčerki Marija
io, Marjeta 11 let.
J a n e i L . e £ T ' m l S x a i î 3 6„ w ' B a 5 b a r a ' ntegova žena 32 let, sinova Anton 7, Martin 1
leto, Helena, hčerka 4 leta, Margareta, dekla 17 let
G 0 S ^ L J f ? f Л Г ! П ' , ^ С а п . . 6 6 л
1 е 1 ' M a r i j a ' "tegova žena 56 let, sinova Janez 20, Da
nijel 12 let, hčerki Terezija 22, Katarina 16 let.
Ana Katarina Jugovič, vdova 61 let, Gašpar, hlapec 30 let, Helena, dekla 30 let Ma-
£ \ L a S v r i £ a V£' ^ S t e b e r ' m e š e a n * W gostač 31 let, Ana njegova lena 29
ћ ^ Д а w T * ^ 13V T - e r e H ï a 7 ' £ a n k a 1 l e t o ' M a r i t e S t e b e r ' gost 8 let, №hael hlapec 38 let, Jera, pestunja, vdova 60 let
G ° S E ° f z a S S 1 d T ä S 2 Ä f 53 let' АПа' nJegOVa Žena 48 let' M a r i j a Ana' h 6 e r k a 17 tet,
Luka Vodlaj meščan 20 let, Marija, njegova žena 24 let, Elizabeta, dekla 19 let
^ i S 6 3 S a « l l č « ™fèa? 2 9 l e t ' M a r i j a > njegova žena 31 let, Bartolomej, sin 1 leto
hčerke Neža 6, Marija 5, Elizabeta 2 leu, Marija, dekla 16 let, MaSja, pestunja
Jurij Mulli, meščan 31 let, Marija, njegova Žena 29 let, sinova Matija 10 Jurij 2 leti
hčerki Terezija 7, Marija 1/2 leta, dekle Marija 25, Uršula 14 let gostač Franr
Vajs,vdovec 40 let, hčerke Marija 10, Frančiška 8, Âna 2 leti, M a r i j ! Ana, dek"a
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 .1983-4 279
Anton Gogala, meščan 35 let, Frančiška, njegova žena 28 let, hčerke Helena 6 Jožefa
4 Katailina 2, Jera 1/2 leta, Urban, hlapec 26 let, Elizabeta, dekla 20 let, Janez
Klebl, meščanski gostač 30 let, Marija, njegova žena 29 let, Martin, vajenec 9 let,
Elizabeta Inakar, vdova 35 let.
Matevž Beja, meščan 60 let, Neža, njegova žena 51 let, Helena dekla 21 let, Jera. Pa
stirica 16 let, Matevž Pičman, meščanski gostač 21 let, Ursula, njegova žena 20 let,
U r b a ^ L a b o h e ^ meščan'41 let, Elizabeta, njegova žena 49 let, Cecilija Strappe sirota
5 let, Uršula, dekla 20 let, gostačka Marija Jakše, vdova 60 let, hčerki Ana 20, Ma
rija 18 let, Marjeta Pere, samska 57 let, Uršula Zupan, vdova 50i let
Jakob Novak, meščan 40 let, Helena, njegova žena 30 let, Elizabeta, hčerka 1/4 leta,
Jakob, vajenec 16 let, Jera, dekla 19 let, Andrej Ahačic, meščanska gostač 32 let,
Helena, njegova žena 40 let, Andrej, sin 8 let, hčerki Marija 13, Neža 2 leti, Marija
Rupena, samska 28 let, Uršula Gale, vdova 64 let.
Gostači v hiši Martina Poglajena:
Jožef Lajer, meščanski gostač 34 let, Katarina, njegova žena 50 let, njegov brat Fri
derik 17 let, Marija Pogelc, sirota 17 let, Marija in Doroteja Motaj, dvojčici po
55 let
Anton Beja, meščan 46 let, Katarina, njegova žena 35 let, smovi Gašpar 20, Lavrencij
10 Andrej 3 leta, hčerki Uršula 7, Ana 5 let, Jakob, pomočnik 19 let, Peter, va
jenec 18 let, Ana, dekla 19 let, Matej Tevšl, gostač 45 let, Marija njegova žena 26
let, sinova Andrej 4, Lavrencij 1 leto, Uršula, hčerka 7 let, Magdalena dekla 14
let drugi gostač Primož Volbenk 50 let, Apolonija, njegova žena 48 let, Jera, hčer
ka 15 let, Marija Pinčur, vdova 26 let, sinova Franc 8, Matej 4 leta „..,,.
Jakob Kralj, meščan 35 let, Marija, njegova žena 35 let, Terezija, hčerka 3/4 leta,
Janez, njegov brat 14 let, Gregor, vajenec 12 let.
Jakob Beja, meščan 44 let, Terezija, njegova žena 37 let, Jožef, sin 7 let.
Anton Petrič 35 let, Ana, njegova žena 27 let, Judok, vajenec 18 let, Anton, hlapec 25
let, dekla Marija 35 let, Apolonija 24 let, Elizabeta, pastirica 17 let.
Gostači v hiši Matije Petriča:
Tadej Kölbl meščan 37 let, Marija, njegova žena 30 let, hčerki Marija 3, Ana 2 leti,
Neža dekla 20 let, nadalje Feliks Jamšek 20 let, Elizabeta, njegova žena 19 let,
Marija hčerka 1 leto, Jožef, vajenec 13 let, Andrej Zupančič, istotako meščanski
gostač 45 let, Katarina, njegova žena 20 let, nadalje Andrej Simon 102 leti, Helena,
njegova žena 45 let, revna zakonca.
Gostači v hiši dedičev Bartolomeja Pogačnika:
Gospod Janez Nikolaj Pogačnik, duhovnik 76 let, njegova sestra Elizabeta, samska 60
let, Ana Novak, gost 11 let, Elizabeta, dekla 30 let.
Matej Rakovič, meščan 54 let, Marjeta, njegova žena 40 let, hčerki Katarina 15, Marija
12 let Jožef, vajenec 19 let, Gašpar, hlapec 18 let, Uršula, dekla 20 let, gostač Jurij
Englman, stražnik 65 let, Elizabeta, njegova žena 61 let, Franc, sin 20 let, Helena,
hčerka 17 let, nadaljni gostač Jakob Englman 22 let, Uršula, njegova žena 28 let.
Anton Forgar, meščan 45 let, Kancianila, njegova žena 38 let, sinovi Valentin 15, Janez
10 Franc 5 let, hčerki Marija 3, Katarina 1 leto, Gregor Vogar, meščanski gostač
5o'let, Lucija, njegova žena 40 let, Janez, sin 18, Frančiška, hčerka 18 let.
Janez Dular, meščan 30 let, Regina, njegova žena 42 let, otroci iz prvega zakona Jurij
Kralj 17, Jožef Kralj 4, Jožefa Kralj 10 let, Magdalena, dekla 15 let.
Gospod Jakob Prešern, meščan 60 let, Marija, njegova žena 55 let, Jakob, sin 1 leto,
Venceslav, pomočnik 19 let, Andrej, vajenec 18 let, Elizabeta, dekla 25 let, Helena,-,
pastirica 12 let.
Bartolomej Slibar, meščan 48 let, Terezija, njegova žena 48 let, sinova Anton 11, La
vrencij 7 let, Janez Zorman, gost 9 let, dekli Terezija 25, Marija 16 let, Uršula,
pastirica 40 let.
Janez Jurij Rauscher, meščan 50 let, Marija, njegova žena 40 let, Franc, sin 7, Fran
čiška, hčerka 12 let, Feliks Rus, meščanski gostač 24 let, Barbara, njegova žena 20
let, Anton, sin 1 leto.
Matej Benedičič, meščan 48 let, Terezija, njegova žena 44 let, Katarina, dekla 16 let,
Martin, pastir 10 let.
Martin Gale, meščan 36 let, Ana, njegova žena 35 let, sinova Franc 2, Karol 1 leto,
hčerke Helena 12, Ana 12, Marija 7, Marjeta 5 let, Marjeta, dekla 23 let, Helena,
pestunja 50 let, Neža, pastirica 11 let.
Krištof Windschnur, meščan 51 let, Marija, njegova žena 39 let, Krištof, sin 13 let, Ma
rija, hčerka 2 leli, Leopold Svajcer, meščanski gostač 38 let, Terezija, njegova žena
25 let, njen brat Anton Marx, samski 35 let.
280 A. SVETINA: PREBIVALCI KRANJA V LETU 1754
Franc Muli, meščan 25 let, Ana, njegova žena 17 let, oče Tomaž Muli 50 let Mariia
ffîTlST 8 l e t ' M Ì h a e l > S Ì n 8 l e t ' n a d a l j e F r a n C V i l f r i a l e f M ^ r i S n S a
P a V Franc l f 2 f l iS " h l S " t ? i e t ' М ? * & n j e g O V a Ž e n a 3 3 le t> s i n o v i J a k ° b 8. Andrej 5,
l ^ S o J • £ Ì f , Па 1 4 , M a r i j a 1 2 ' N e ž a 3> Katarina 6 let, Neža, dekla 50
d i ü i M W A w " " 2 9 l e t l - e r a ' n J e g O V a Ž e n a 2 8 l e t > n a d a l e M i h a e l S e n ^ dninar 50 let, Ehzabeta, njegova žena 28 let, Matej, sin 2 leti, Kancianila, hčerka
J O Ž efi 2 j ° M L - " 1 6 ^ 4 8 l e A U r , š u l a > n J e § o v a ž e n a 3 2 let, hčerki Marija 13, Frančiška
Ä5Ä*SiSe c a M k l gosteč 53 let'Madeta'njegova žena 50 let- s ^ ° -
Gostači v hiši Jožefa Karberja:
^ d Ä t ^ 2 8 l e > M a r j e t a ' n j e g O V a ž e n a 2 6 l e t> M a r i J a > hčerka 2 leti, na-
Ä , E a S e n t a P S k â 2 d l e r ™ * * ^
П * * о г а Ž e n a 2 3 l e t> J a k o b ' ^
Pnmož Zorman meščan 34 let, Marija, njegova žena 28 let, Matija sin 5 let M a ™
S h ì 2 , Ì 9 0 W J a k 0 b T e g l j V d O V e C 5 5 l e t ' S Ì n O V a K a " c i Ä Jožef ' S Ä
№ k ° k l a J i S / p m ^ Z™™ 3 Ì Jf ' ? e l e n a ' n j e g o v a ž e n a 2 5 let= Frančiška Ksaverija hčer-
g o s t 4 2 l l t 3 a ' 4 l e t ' B a r b a r a > P e s t u " J a 50 let, Marko Kral" J vdovec,
Gostači v hiši Marije Humbmerhoffer:
Bartolomei Zupan, meščan 35 let, Katarina, njegova žena 47 let, Franc sin 8 let hčerki
Elizabeta 6 Ana 4 leta, Matej Zupan, gost, samski 27 let, Franc Bràndmaverme^
sčanska gostač 51 let, Regina, njegova žena 49 let. anc tsrandmayer, me-
FTrfnf ? " s l n S . meščan 71 let, Uršula, njegova žena 59 let.
. Ï Î , ° r , ' meščan 25 let, Katarina, njegova žena 19 let, Janez, sin 1 leto Mariia
SnačiLV^nA,S,S SK?pisar 37 let> J o ž e f a > n*gova **. » ™
J^»7 ,%^iek^Ie? e e 0 V a Ž e n a 2 6 l e t ' M a r i j a ' h Č e r k a 3 l e t a > S i — '
Andre: Krobat 40 let, Jera, njegova žena 33 let, sinova Janez 6 Frančišek 1/2 lob,
Ä ^ Ä 40 S JaneZ' PÌSarnÌSkÌ VaJeneC' SamSki 19 let- AntdelÄlet;
^ÄSSiÄSWiT"1 sodnik 65 let'Marija T e r e z i j a > n j e g o v a žena
Jožef Strupi, meščan 49 let, Marija Ana, njegova žena 28 let, sinova Gregor 5, Martin
Grad Kieselstein:
Blagorodni gospod Janez Sigfrid, baron Apfaltrer 58 let, Mariia Henrika m i l o s t n a
gospa 56 let gospodične Marija Leonora 21, Marija Ana 20,' Antoni a 19™ ™ K
Tnrf" 4
annHZ 23- P a V e l o 2 3 , l e t ' M a t i j a - k u h a r 2 1 l e t - Elizabeta,'spletična17 l e ? hlapca Jurij 30, drugi Jurij 27 let, Jera, dekla 21 let, Helena, pastirica 16 let
Blagorodni gospod Wolfgang Hanibal, baron Apfaltrer 31 let, Mariia Tereziia milost
ljiva gospa 22 let, strežnika Jožef 28, Luka 24 let, Marija, d e h t e M let
Valentin Verbmk, mescan 38 let, Marija, njegova žena 40 let, Janez sin 16 let hčerke
Marija 14, Ana 11, Terezija 10, Katarina 1 leto, pomočnika Franc 30 U a c 16 ïet
Matija Perne, meščan 28 let, Apolonija, njegova žena 23 let, s inov?Antona Jožef Ï
Bartolomei 1 leto mati Uršula Perne 60 let, Florijan, pomočnik 21 let Mihael va-'
Ј " Г З , S t e f a n i T 5 ***"*• d n Ì n a r 3 4 l e t ' M a r Ì J a n J e g 0 V a - г ш 23 l e t t č J k i
Gregor Sporer meščan 28 let, Helena, njegova žena 19 let, mati Helena Zupančič 50
let, gostac Urban Rechberger 39 let, Uršula njegova žena 48 l e t = гГ™ТЈ.v • •
6, Bartolomei 3 leta, Marija, hčerka 8 let, n a d a l j e f u r f u ^ f f i Ä ? 0 f e f ^ ^
Matija Gri l^meščan 40 let Katarina, njegova žena 28 let, S a n S l I h č e r k a 1/3 leta
ltiX:S7erzx^n°i %oMaiko ma-meš6anski gostee 28 S ^a- A
r r e T H Ä S e S ; v S a ^ l e ? " " * * ^ žen'a 29 let, M e S e f f i L
^^SS^'^^£S^^ieBP7a žena 43 l e t > s i n o v i Franc 19> A l « * «
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 .1983-4 281
Gostači v hiši Martina Ušlakarja:
Luka Grošel, meščan 45 let, Suzana, njegova žena 44 let, sinovi Janez 17, Nepomuk 7,
Lavrencij 5 let, Kancianila, hčerka 1/3 leta.
Jožef Ravnikar, meščan 53 let, Neža, njegova žena 30 let, Katarina, hčerka 2 leti, go-
stačka Marija Jamšek, vdova 49 let, Andrej, sin 11 let, Jurij Kralj, dninar 40 let,
Marija, njegova žena 40 let, sinova Janez 10, Anton 6 let, še ena gostačka Katarina
Lajer, vdova 50 let.
Tomaž Strekel, meščan 22 let, Lucija, njegova žena 25 let, hčerke Marija 6, Neža 3,
Helena 1 leto, Jožef, vajenec 14 let, Franc Banko, meščanski gostač 28 let, Helena,
njegova žena 24 let, Janez, sin 6 let, hčerki Marija 8, Ana 1 leto, Marija Ana, sirota
10 let.
Gostači v hiši Jožefa Strupi ja:
Jurij Jenko, meščan 29 let, Jera, njegova žena 28 let, Jožef, sin 1/4 leta, hčerki Jera 3,
Lucija 2 leti, Franc Ahačič, meščanski gostač 26 let, Ivana, njegova žena 24 let,
sinova Franc 2, Nikolaj 1/2 leta, dninar Gregor Fajel 70 let, Neža, njegova žena
70 let, uboga zakonca, njegov sin Matija Fajel, tudi dninar 38 let, Jera, njegova
žena 37 let, sinova Urban 9, Tomaž 2 leti, Martin Jovar, dninar 50 let, Jera, nje
gova žena 38 let, Valentin, sin 2 leti, Doroteja, hčerka 11 let.
Gostači v hiši Bartolomeja Jelovška:
Pavel Korenin, meščan 60 let, Marija, njegova žena 53 let, Simon Vilfan, meščan 28 let,
Kancianila, njegova žena 23 let, Anton, sin 1 leto, Magdalena Podgoršek, vdova
30 let.
Janez Gözl, meščan 50 let, Neža, njegova žena 26 let, sinova Tomaž 13, Jožef 1/4 leta,
Martin, vajenec 13 let, Helena, dekla 13 let, Franc Strupi, meščanski gostač 25 let,
Uršula, njegova žena 19 let, gostačka Uršula Verbnik, vdova 60 let.
Janez Fortuna, meščan 44 let, Marija, njegova žena 36 let, sinovi Janez 12, Matija 6,
Bartolomej 4 leta, hčerki Terezija 10, Marija 1 leto, Luka Kodran, dninar 65 let,
Marija, njegova žena 40 let, Mihael Hafner, tudi dninar 48 let, Elizabeta, njegova
žena 44 let, hčerki Marija 7, Lucija 4 leta.
Konjska ulica:
Franc Kajdaš, meščan 55 let, Katarina, njegova žena 47 let, Jera, dekla 25 let, dninar
Franc Keršek, vdovec 48 let, Jakob, sin 5 let.
Matija Mišica, meščan 45 let, Barbara, njegova žena 30 let, sinova Nikolaj 12, Barto
lomej 5 let, hčerke Helena 9, Jožefa 7, Terezija 2, Marija 1/2 leta, Jurij, pomočnik
22 let, Uršula, dekla 20 let, Bartolomej Vajd, gostač 35 let, Ana, njegova žena 32
let, Andrej, sin 1 leto, Marija, hčerka 3 leta.
Andrej Drinovič, meščan 48 let, Doroteja, njegova žena 40 let, hčerki Ivana 5, Marija
1 leto, pomočnika Pavel 20, Anton 18 let, Katarina, dekla 20 let, Marija, pastirica
15 let, gostačka Jera Kunčnik, vdova 58 let, Frančiška, hčerka 26 let, Matija, hla
pec 20 let, Helena, dekla 20 let, Gregor Notar, meščanski gostač 35 let, Marija, nje
gova žena 30 let, sinova Jurij 4, Matej 3 leta, nadalje Matija Vajd 55 let, Marija,
njegova žena 45 let in Jakob Vavtar, dninar 21 let, Marija, njegova žena 18 let.
Jurij Autman, meščan 40 let, Marija, njegova žena 45 let, Jožef, sin 1/4 leta, hčerki
Marija 5, Frančiška 4 leta, Marija, dekla 14 let, Jurij Vilfan, meščanski gostač 50
let, Marija, njegova žena 44 let, Helena, hčerka 16 let, nadalje Sebastijan Ingolič
29 let, Barbara, njegova žena 24 let, Janez Jenko, invalid 45 let, Marija, njegova
žena 35 let.
Gostači v drugi hiši Jurija Autmana:
Jurij Kristane, meščan 40 let, Helena, njegova žena 40 let, Marija, hčerka 8 let, Gregor
Mert, meščan 26 let, Marija, njegova žena 28 let, sinovi Jurij 4, Silvester 3, Matej
3/4 leta, Helena, dekla 15 let, Uršula Košir, vdova 42 let.
Janez Pavšler, meščan 50 let, Uršula, njegova žena 35 let, sinovi Franc 11, Jožef 8,
Simon 1 leto, Jera, hčerka 18 let.
Matija Mežan 43 let, Uršula, njegova žena 60 let, Marija, hčerka 16 let.
Jakob Novak, slepi meščan 70 let, Uršula, njegova žena 55 let, Jožef, sin 19 let, La
vrencij N. 13, Regina N., ubogi siroti 13 let.
Marija Salovič, vdova 55 let, Elizabeta, hčerka 15 let, Jurij Puhar, gostač 20 let, Ma
gdalena, njegova žena 19 let, Bartolomej, sin 1/2 leta, Marija, hčerka 2 leti, Eli
zabeta Cuderman, pastorka 10 let.
Anton Lenartič, meščan 25 let, Helena, njegova žena 40 let, Marija, hčerka 5 let, Luka,
vajenec 15 let, Marija, dekla 13 let.
282 A- SVETINA: PREBIVALCI KRANJA V LETU 1754
Gpstači v hiši Matije Zrimška:
Anton Ravnikar 41 let, Neža, njegova žena 28 let, Helena, hčerka 2 leti, Katarina, pa
storka 10 let, Magdalena Zirovnik, vdova 35 let, Luka, sin 3 leta, hčerki Marija 8,
Jera 1 leto, Egidij Stare, dninar 40 let, Helena, njegova žena 36 let.
Mihael Milic, meščan 42 let, Apolonija, njegova žena 26 let, Simon, sin 1 leto, hčerke
Ana 6, Terezija 4, Marija 3 leta, Bartolomei, vajenec 13 let.
Gostači v hiši Mihaela Kopča var ja:
Gašpar Cuderman, meščan 25 let, Marija, njegova žena 23 let, Janez, sin 4 leta, Ma
rija, hčerka 1 leto, Jožef Pošovič, meščan 55 let, Jera, njegova žena 50 let.
Jakob Florjančič, meščan 40 let, Marija, njegova žena 42 let, sinova Jakob 6, Simon 1
leto, Andrej, vajenec 10 let, gostačka Marija Princ, vdova 60 let, Marija, hčerka
22 let.
Anton Puhar, meščan 50 let, Marija, njegova žena 55 let, Matej Puhar, meščanski go-
stač 29 let, Marjeta, njegova žena 28 let, sinovi Matej 6, Anton 3, Franc 2, Jožef
1/4 leta, Doroteja Puhar, vdova 55 let.
Uršula Cuderman, vdova 50 let, Jurij Ruvan, dninar 21 let, Marija, njegova žena 21
let.
Barbara Sodar, vdova 53 let, Jakob, sin 8 let, Marija, hčerka 15 let, Marija Ravnikar,
njena samska sestra 60 let, Lucija Puc, vdova 55 let.
Primož Kolenc, vdovec 50 let, hčerki Lucija 18, Uršula 16 let.
Jožef Zorman, vdovec 48 let, sinova Janez 18, Jakob 9 let, Marija, hčerka 19 let.
Mihael Kopčavar, meščan 43 let, Marija, njegova žena 30 let, sinova Franc 7, Jožef 5
let, hčerke Marija 12, Lucija 9, Helena 3, Apolonija 1 leto.
Jožef Pernic, meščan 35 let, Marija, njegova žena 26 let, Simon, sin 1 leto.
Nikolaj Kralj, meščan 55 let, Marija, njegova žena 52 let, Marija, dekla 13 let.
Jakob Puhar, meščan 44 let, Jera, njegova žena 35 let, sinovi Luka 7, Valentin 5, Urban
1 leto, Neža, hčerka 3 leta.
Gospod Janez Peter Romalt 44 let, Marija Ana, njegova'žena 45 let, Ana, hčerka 6 let,
Koncianila, dekla 30 let, Franc Demšar, meščanski gostač, samski 28 let.
Franc Hayne, meščan 26 let, Marija Ana, njegova žena 27 let, Nepomuk, sin 1 leto,
Sigismund, vajenec 18 let, Katarina, dekla 17 let, Marija Hayne, vdova 56 let, na
dalje gostačka Marija Sumi, vdova 45 let.
Pod mestom na soseski:
Janez Kristijan Riser, meščan 26 let, Lucija, njegova žena 29 let, hčerki Katarina 2,
Ivana 1 leto, hlapci Martin 24, Sebastijan 20, Primož, mutec 22 let, Margareta,
dekla 17 let, Marija, pestunja 15 let.
V prvi usnjarni:
Marija Kosič, vdova 50 let, Marija Muren, vdova 40 let, Janez Vogrin 30 let, Marija,
njegova žena 35 let, Marija, hčerka 5 let.
V drugi usnjarni:
Matija Steyer, vdovec 45 let, Jakob, sin 15 let.
Matija Bezjak, pod gospostvo Kiselstein podložni mlinar 70 let, Marjeta, njegova žena
60 let, njegov sin Janez Bezjak 25 let, Ana, njegova žena 19 let, hlapca Janez 25,
Urban 15 let, Uršula, dekla 12 let.
Matej Bezjak, pod mesto Kranj podložni mlinar 35 let, Marjeta, njegova'žena 28 let,
sinova Jožef 7, Janez 1 leto, hčerke Jera 9, Marija 4, Lucija 3 leta, hlapca Gašpar
20, Martin 21 let, Helena, dekla 24 let.
Gregor Mrak, pod gospostvo Epenau podložni mlinar 49 let, Marija, njegova žena 28
let, sin Valentin 9 let, hčerke Marija iz prvega zakona 19, Elizabeta 11, Katarina
5, Barbara 3 leta.
Sebastijan Mrovla, pod gospostvo Epenau podložni mlinar 58 let, Uršula, njegova žena
49 let, Matija, sin 21 let, Helena, dekla 14 let.
V koči gospe Jugovič:
Gregor Klinar, dninar 52 let, Marija, njegova žena 30 let, gostačka Marjeta Jakob,
vdova 46 let, Jera, hčerka 17 let.
Zupnišče v Kranju:
Gospod Gašpar pi. Franchi, kaplan 31 let, gospod Ivan Jerič, kaplan 30 let, gospod
Franc Proter, vikar 32 let, Neža, kuharica, samska 39 let, dekli Uršula 24, Apolo
nija 23 let, Marija, pastirica 25 let, oskrbnik Jurij 40 let, hlapca Andrej 30, Gregor
27 let.
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 . 1 9 8 3 - 4 283
Josip Zontar navaja v svojem v uvodu označenem delu, da je prvo štetje hiš in
duš kranjske fare izvršil župni upravitelj leta 1754 in da je naštel 210 hiš in 1500 pre
bivalcev.4 Dr. Vlado Valenčič v svojem delu Prebivalstvo na območju občine Kranj 5
tudi navaja, da je znašalo število prebivalstva mesta Kranj v letu 1754 1500 oseb.
Popisovalci seznama prebivalstva župnije Kranj iz leta 1754 so na vsaki strani
tega seznama zapisali število stanovalcev in znaša po tem seštevku skupno število
prebivalstva mesta Kranj v letu 1754 1467 oseb. Od teh 1467 oseb Vlado Valenčič iz
kazuje 148 meščanov in 45 meščanskih sostanovalcev (gostačev, bürgerliche In
wohner). Ali je imelo teh 45 meščanskih sostanovalcev tudi pravico meščanstva
mesta Kranj, bo treba še raziskati. Vsekakor so imeli ti meščanski sostanovalci pra
vico do izvrševanja meščanske obrti in so jih zaradi tega popisovalci seznama ozna
čili kot meščanske gostače. Leta 1754 je bilo torej v mestu Kranju 193 oseb, ki so
samostojno izvrševale meščansko obrt.
Naslov gospod so smeli uporabljati le tisti meščani, ki so bili izvoljeni za izvrše
vanje višjih mestnih sodnih in upravnih služb. Leta 1754 so imeli naslov gospod tile
meščani: Danijel Soller, Janez Karol Vizintin, Janez Kren, Bartolomej Strupi, Janez
Peter Romalt in bivši mestni sodnik Jurij čebul, ki si je pridobil po končani službeni
dobi neke predpravice.6 Jurij Čebul je bil mestni sodnik v letih 1738—42, 1744, 1746
in 1749—53.' Razen teh meščanov so smeli rabiti naslov gospod še cesarski mitničar
Frančišek Boltažar Puš, osem leta 1754 v Kranju živečih duhovnikov in oba plemiča
iz rodbine baronov Apfaltrer, Janez Sigfried in Wolfgang Hanibal, ki sta spadala
v najvišji sloj prebivalstva.
Predmetni seznam prebivalcev mesta Kranj ,iz leta 1754 navaja tele važnejše hiše
v mestu: Cesarska mitnica, mestna carinska hiša v gornjih vratih, meščanski špital,
hiša Martina Galeta, poprejšnja mitnica, kostniška kaplanija. mestna sodna hiša
(Stättisches Examen Haüsl), mestna carinarnica pri spodnjih тг.-.üh. mitnica na mo
stu, grad Kiselstein in župnišče v Kranju.
Od ulic navaja ta seznam le tele: Kapucinsko predmestje, Salva venia Svinjska
ulica, Cesta pri župnišču, Gornji trg z obeh strani, Konjska ulica in Pod mestom na
gmajni. Hiše leta 1754 še niso bile zaznamovane s številkami, seznam hišnih posest
nikov iz leta 1758 pa je razvrstil hiše v tele skupine: 8 1. Kapucinsko (Kokrsko) pred
mestje, ki je začelo pri kokrskem mostu v Grabnu; 2. Mesto od Zgornjih mestnih vrat
mimo Mesarske ulice skozi Svinjsko ulico proti župnišču; 3. Zupniščna ulica proti
Pungertu; 4. V Pungertu do Spodnjih mestnih vrat; 5. Pod spodnjimi mestnimi vrati
(hiše in obrtne delavnice na mestni gmajni); 6. Od Spodnjih mestnih vrat proti jugu;
7. Spodnji trg, nato Zgornji trg; 8. Roženvenska ulica; 9. Rožna ulica; 10. Konjska
ulica.
Leta 1754 je morala vladati v mestu Kranj silna stanovanjska stiska, ker je me
sto pet let poprej, leta 1749, do tal pogorelo. Kakor je iz seznama prebivalstva iz leta
1754 razvidno, je v nekaterih meščanskih hišah stanovalo 10 in več družin, posa
mezne družine pa so imele še podnajemnike. Iz seznama je nadalje razvidno, da sta
bili v Kranju dve usnjarni in štirje mlini. Obe usnjarni sta bili ob reki Savi, od mli
nov pa je bil eden v lasti mesta Kranj, eden je pripadal gradu in gospostvu Kiselstein,
dva pa gradu in gospostvu Epenau. Jože Zontar navaja v svoji razpravi o Kranju in
njegovi širši okolici v prvi polovici 19. stoletja,9 da je bil mlin ob Savi v lasti graščine
Kiselstein, trije mlini pa so stali na Kokri, dva v Lajhu in eden »v pušči« pod
Hujami.
4 Josip Zontar, 1. c. str. 24.
5 Vlado Valenčič, Prebivalstvo na območju občine Kranj, 900 let Kranja, Kranj 1960, str. 312.
6 Josip Zontar, 1. c. str. 49.
7 Josip Zontar, 1. c. str. 230.
8 Josip Zontar, 1. c. str. 384.
9 Jože Zontar, Kranj in njegova širša okolica v prvi polovici 19. stoletja, Kranjski zbornik 1970, str.
298.
284 A. SVETINA: PREBIVALCI KRANJA V LETU 1754
Vlado Valenčič omenja v svoji označeni razpravi, da se je del meščanstva ukvar
jal tudi s kmetijstvom, in da je imelo posle, med katerimi so prevladovale ženske, 64
družinskih poglavarjev.10
Za konec naj navedem od znamenitejših oseb tega seznama slikarja Leopolda
Layerja, ki mu je Josip Zontar posvetil v svoji knjigi posebno poglavje;11 Leopold
Layer je bil leta 1754 star eno leto, njegov oče Marko 28 let in mati Ana 26 let. Sta
novali so pri meščanu Matiji Grilcu.
če premotrimo še rojstna in rodbinska imena prebivalstva mesta Kranj v letu
1754, smemo sklepati, da pri izbiri rojstnih imen starši niso bili izbirčni; tako moška
kakor ženska rojstna imena so bila standardno udomačena imena, pri moških Janez,
Andrej, Matija (Matjaž), Tomaž, Jakob, Jožef, Anton, Simon, Gašpar, Lenard, Jurij
idr., pri ženskah Marija (Mojca, Minka), Helena (Lenka in Alenka), Neža, Jera, Bar
bara, Marjeta, Elizabeta, Eva, Terezija, Katarina, Kristina, Uršula idr. Po priimkih
družinskih poglavarjev sodeč pa smemo sklepati, da je večina kranjskega prebivalstva
leta 1754 pripadala slovenski narodni skupnosti, saj smo naleteli v tem opisu na
mnoge lepe gorenjske priimke kakor Prešeren, Zupan, Zorman, Kos, Novak, Ahačič,
Blaznik, Rotar idr. Priimkov z nemškim korenom imena je v tem seznamu zelo malo,
morda tri do štiri, italijanskega izvora je po mojem mnenju le rodbinsko ime vdove
Rozalije Degrand, ki je bila gostačka v hiši Janeza Jordana in katere umrli mož je
bil morda priseljen italijanski obrtnik. Vsi ti nemški in italijanski priseljenci so se
morali naučiti slovenskega jezika, če so hoteli vzpostaviti poslovne in družbene stike
z domačim prebivalstvom.
Z u s a m m e n f a s s u n g
DIE BEVÖLKERUNG DER STADT KRANJ (KRAINBURG) IM JAHRE П54
Anton Svetina
Im Kapitelsarchiv des erzbischöflichen Archivs von Ljubljana ist unter dem
Faszikel 117/10 ein Verzeichnis aller Einwohner der Stadt Kranj (Krainburg) aus dem
Jahre 1754 erhalten geblieben, das die folgende Anschrift besitzt: Beschreibung deren
der Stadtpfarr Krainburg im Herzogtum Krain Laibacher Diöces eingepfarrten Seelen
mit Namen, Geschlecht und Alter.
Dieses im Original in deutscher Sprache zusammengesetzte Verzeichnis gibt uns
Einsicht in die sozialen, wirtschaftlichen und nationalen Verhältnisse der Bevölkerung
der Stadt Kranj (Krainburg) in der Mitte des 18. Jahrhunderts.
10 Vlado Valenčič, 1. c. str. 313.
11 Josip 2ontar, 1. c. str. 265—271.
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 • 1983 • 4 • 285-294 285
M a r k o S t u h e c
O DRUŽINI V KRANJU SREDI 18. STOLETJA
Razprava je napisana na podlagi seznama prebivalcev mesta
Kranja iz leta 1754, ki ga v tej številki Zgodovinskega časo
pisa objavlja dr. Anton Svetina.
Psevdozgodovinske predstave o družini v »starih časih«, ki jih producira zdravo-
razumsko nategovanje preteklosti na kopito dojemanja osebne zgodovinske skušnje,
lahko na kratko strnemo tako: številne družine, ženske ob poroki zelo mlade, komaj
na tričetrt odrasle, precejšnja starostna razlika med zakoncema, v korist moža, se
veda. Naš članek ni nastal z namenom, da bi korigiral psevdozgodovinsko zavest, saj
je v njeni strukturi družini odmerjeno bolj malo prostora. Burijo jo vse drugačne
fantazme. Vrhu tega pa psevdozgodovinska zavest že zaradi svoje neprestano izražene
zahteve po zgodovinski resnici ne sega pogosto po zgodovinopisju, saj mu vsled nje
gove (domnevne) ideološkosti in vdinjanja vladajočemu razredu ne zaupa. Napaja-
lišča njenih prikazni in objektivnih resnic so drugje, zato je jasno, da bi bili kakršni
koli prosvetiteljski nameni otroška naivnost. Naša razpravica je plod čiste radoved
nosti, izraza tiste svobode, o kateri je pred časom tako sugestivno pisal J. Makafovič.1
Analize ne bomo začeli pri družini, pač pa bomo najprej razčlenili kranjsko pre
bivalstvo po spolu in starosti. Utemeljimo ta ovinek. V različnih obdobjih svojega
življenja nastopa posameznik v zvezi z družino v različnih vlogah: kot otrok, brat
ali sestra, oče oziroma mati, zakonski partner, vdovec oziroma vdova, dedek ali ba
bica . . . Se bi lahko naštevali. Zaradi značaja vira, ki nam posreduje sliko stanja v
določeni točki preteklosti, ne moremo zajeti sosledja družinskih vlog posameznika
v nekem časovnem obdobju. Analiza po spolu diferenciranih starostnih skupin in dru
žinskega statusa njihovih pripadnikov pa omogoča ugotavljanje tistih značilnih živ
ljenjskih obdobij, ko ljudje od ene družinske vloge prehajajo k drugi. Do neke mere
lahko torej rekonstruiramo določene procese. Isto velja tudi z vidika družine. Ta je
ne glede na širše družbene odnose, procese in strukture, ki jo naddoločajo dinamična
tvorba, podvržena stalnim spremembam. Analiza starostne strukture prebivalstva nam
dovoljuje opazovati posamezne faze v razvoju družine: njeno nastajanje in rast ter
postopno razpadanje. Zaradi navedenih razlogov se nam zdi razčlenitev kranjskega
prebivalstva po starosti in spolu smiselna.
Kaj nam pokaže? Najprej to, da so označene starosti navedene zelo približno.
Vidimo namreč, da so tako pri ženskah kot pri moških zelo močno zastopane okrogle
letnice 20, 30, 40, 50, pa tudi 25, 35, 45 . . . let, medtem ko so skupine ljudi starih 21,
22, 29, 31, 36 . . . let zelo šibke. Zanima nas, koliko navedeni podatki odstopajo od
dejanskih starosti, koliko so uporabni. Dejanske starosti je namreč mogoče določiti
s pomočjo krstnih knjig kranjske župnije.2 Za vzorec prebivalcev smo poiskali da-
tuime, ko so bili krščeni. Tako iskanje po matičnih knjigah, ki bi bilo sicer zelo za
mudno, smo lahko izvršili, ker je na koncu vsake krstne knjige dodan abecedni
seznam vseh v dotično krstno knjigo vpisanih otrok. Primerjava kaže, da se dejanske
starosti razlikujejo od onih, navedenih v seznamu, v povprečju za dve leti in pol.
V veliki večini primerov (32) je napisana starost premajhna, v devetih je točna in
v štirih prevelika. Odstopanja pa niso enaka pri vseh starostnih skupinah. Zapisane
starosti otrok do 10. leta se v povprečju razlikuje za dobro leto od dejanskih, pri
skupini do 20. leta je odstopanje 2,3 leta, pri skupini do 30 let 3,5 leta, pri starejših
1 J Makarovič: Zgodovina in liberalitas, Naši razgledi 23. XII. 1983.
2 Nadškofijski arhiv — Župnijski arhivi: Kranj R fase. 1.
286 M. STUHEC: O DRUŽINI V KRANJU SREDI 18. STOLETJA
skupinah pa so razlike večje. Seveda pa gredo večja odstopanja dejanskih od nave
denih starosti na račun posameznih, zelo velikih razlik: 8, 10 ali celo 12 let.
To nepoznavanje, neupoštevanje lastne starosti, morda bi lahko rekli celo ne-
zânimanje za njo po našem mnenju razodeva nekaj o mentaliteti takratnih ljudi. Za
njih nekatera kvantitativna določila posameznika enostavno niso igrala nobene vloge,
za potek vsakodnevnega življenja niso bila važna. V zvezi z obhajilom je morda še
imela pomen evidenca o starosti otrok, kasneje pa potrebe po njej ni več in popol
noma vseeno postane 28 ali 32, 46 ali 53 let. Verjetno so zadoščala že kvalitativna
določila v okvira razpona mlad-star, ki so jim bile, če je bilo pač treba, na podlagi
določenih zunanjih znakov, a dovolj poljubno, pridane številčne vrednosti. 50 let Pri
moža Moharja namesto dejanskih 58, 18 let Marije Vanko namesto 24, ali 44 let Su
zane Grošel namesto 42, vse to spominja na tistih 100 tisoč pešcev in 60 tisoč konje
nikov kralja Tomislava,3 na 30 tisoč za orožje sposobnih Benečanov v 14. stoletju4
oziroma na zaokroževanje števila duš v statusih animarum v 17. in 18. stoletju pri
nas.5 Vendar pa je že sama izvedba popisa leta 1754 zunanji znak, ki kaže, da se za
ta, naši pretežno racionalno pregneteni zavesti tuji in domala škandalozni spontani-
zem v dojemanju nekaterih realnosti, ki vrhu vsega dela preglavice tudi sodobnemu,
v kvantifikacijo usmerjenemu zgodovinarju, sicer zelo zelo počasi, a zanesljivo bliža
Grafikon 1: Prebivalstvo
Kranja v letu 7754
moški
I
leta
A 8 5
л80
<*.75
<*.70
<*.65
rt.60
ok.55
ok50
ok. 45
ok.40
ok.3.5
о*.30
л25
oi20
o*.15
«*.10
<*. 5
0». 1
100
100
-
ženske
število žensk na 100 moških
"J77,8
|60
138,9
137,6
K
78,7
D8j6
157
120,0
1
12
124,1
119,3
103,0
У
159,0
113,8
• * — — — I e
odstotni detez skupine petih let v celotnem prebivalstvu
0 0 1 2 3 4 5
— l l — i • i T . • i • •, r
»93,3
30
5 4 3 2 1
-t—» i - i — i i » .
20 J 0 v 0 0 10
povprečno število oseb posameznega letnika
20
—i
30
.284.
3 N. Klaić: Povjest Hrvata u ranom srijednjem vijeku, Zagreb 1975, str
4 Beloch: Bevölkerungsgeschichte Italiens III, Berlin 1961, str. 3.
5 F. Zwitter: Prebivalstvo na Slovenskem od XVIII. stol. do današnjih dni, Ljubljana 1963, str. 15
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 . 1 9 8 3 - 4 џ 287
konec. Modema država, ta »konkretnost dejanske svobode« (Hegel 1821), potrebuje
premerjenega, preštetega, popisanega, v oštevilčenih hišah bivajočega državljana.
S takim skupkom kvantitativnih opredelitev šele more vzpostaviti racionalen odnos,
ga poklicati v vojsko ali šolo, ko je treba, mu odmeriti pravičen davek, ga obveščati
in nadzorovati. Vsa ta na racionalni podlagi izvajana ravnanja, ki imajo svoj vzrok
seveda v širših družbenih spremembah, pa skupaj s temi spremembami slej ko prej
vplivajo tudi na mentaliteto.
Zaradi značilnosti podatkov bomo kranjsko prebivalstvo ločeno po spolu grupi
rali okoli starosti 5, 10, 15, 20 . . . let, in sicer tako, da bomo v skupino okoli 5 let
uvrstili vse otroke, stare od 3 do 7 let, v skupino okoli 10 let vse med 8 in 12 letom,
one, ki so stari 13, 14, 15, 16 in 17 v skupino okoli 15 let litd. Starostni razpon teh
skupin je torej 5 let, le pri skupini otrok, mlajših od 3 let, ki jih bomo združili v sku
pini okoli 1 leta, je manjši. Na ta način razčlenjene Kranjčane, živeče sredi 18. sto
letja prikazuje grafikon 1. Dobljeni rezultati gotovo niso najbolj točni, posamezne
starostne skupine so verjetno nesorazmerno zastopane. Premočna je zlasti skupina
moških okoli 50 let, morda tudi skupina žensk okoli 40 let, medtem ko sta skupini
moških okoli 55 let oziroma žensk okoli 45 let premajhni. Precej točni in torej tudi
za analizo dovolj uporabni pa so rezultati, ki se nanašajo na mlajše in srednje sta
rostne skupine. Zanimivo je tudi razmerje med spoloma, saj je žensk precej več.
V celotni populaciji pride na 100 moških 116,4 žensk. Ženske prevladujejo v vseh
starostnih skupinah, razen v najmlajši in v nekaterih starejših, ki pa so številčno
šibkejše, hkrati pa so tudi podatki o starosti za te skupine bolj nenatančni. Število
žensk na 100 moških v posameznih starostnih skupinah je prav tako označeno na
grafikonu 1. Dokaj natančne rezultate pa dobimo, če celotno populacijo razdelimo
nä tri starostne skupine: od 0 do okoli 15 let, od okoli 20 do okoli 60 let in od okoli
65 let dalje. Na ta način je namreč le za majhen del populacije možno, da glede na
dejansko starost ne pripada v označeno starostno skupino. To razdelitev, ki pa jo
podajamo bolj v ilustracijo, prikazuje spodnja tabela:
Ženske Moški Skupaj
abs. o/ abs. % abs. %
štev. % štev. % štev. / o
Odo okoli 15 312 20,95 291 19,55 603 40,50
Okoli 20 do okoli 60 476 31,97 379 25,45 855 57,42
Okoli 65 in več 13 0,87 18 1,21 31 2,08
Skupaj 801 53,79 688 46,21 1489 100,00
Po teh razčlenitvah se posvetimo družini. Najprej si bomo ogledali mlajši del
prebivalstva, to je otroke, adolescente in mlajše odrasle, in ugotavljali, kako dolgo
živijo v okviru družine staršev. V najrosnejših letih živijo tako deklice kot dečki tako
rekoč izključno pri starših. Od 145 otrok starostne skupine okoli 1 leta in 186 otrok
skupine okoli 5 let, samo štirje otroci (1,21 % ) , tri deklice in deček, ki so v seznamu
označeni kot sirote, živijo pri tujih ljudeh. Pri skupini otrok okoli 10 let je prevla
dovanje tistih, ki živijo doma, sicer še povsem izrazito, toda tudi delež onih, ki živijo
pri drugih ljudeh, je že opazen. Starostna skupina okoli 15 let kaže tako podobo: pri
starših stanuje nekaj manj kot polovica deklet, skqraj prav toliko pa jih živi pri dru
gih družinah. Nekoliko več je doma fantov, zdoma pa jih je tudi nekako toliko kot
deklet. Med mladenkami, starimi okoli 20 let, jih živi skupaj s starši še dobra četrtina,
v okviru tujih družin pa malo več kot tretjina. Pri enako starih mladcih pa je stanje
naslednje: petina jih še živi pri očetu in materi, dobra polovica med njimi pa pre
biva pri drugih družinah. Odstotek tistih okoli 25 let starih moških in žensk, ki še
živijo skupaj s svojimi starši, pa je že prav majhen. Pri ženskah znaša nekaj manj,
pri moških pa nekaj več kot 5 % . Tudi delež onih, ki živijo pri tujih družinah, se
manjša. Medtem ko se je začel pri ženskah manjšati že pri skupini okoli 20 let, pade
288 M. STUHEC: O DRUŽINI V KRANJU SREDI 18. STOLETJA
pri moških šele pri starostni skupini okoli 25 let (glej grafikon 2). Jasno je, kje ima
ta padec svoj vzrok oziroma od kod razlika med številom vseh pripadnikov zadnjih
obravnavanih starostnih skupin in vsoto tistih, ki živijo pri starših, ter onih, ki živijo
pri tujih družinah. Razlog za oboje je v tem, da se mladi teh starosti že poročajo in
ustvarjajo lasten dom in družino.
Grafikon 2: Zapuščanje doma v Kranju leta 175A
°/.
100
90
80
70
60i
50
40
30
20
10
-—_.
moški
™ — " •
— i
1
I « . . .
1
— i
i
l
l
j
-1
• živeči v družinah 60
svojih staršev
—živeči pri tujih
družinah
ok.1 *5 *10 o«t.15 A20 «*25 starost v letih
%
100
90
80
70
60
50
40
30-
20
10
-_—-
ženske
——i
— i
~ 1
* 1 o*. 5 ok.10 ok.15(*20«k.25
Poglejmo sedaj socialni položaj tistih dečkov in deklic, mladeničev in mladenk,
ki ne živijo pri starših. V starostni skupini okoli 5 let gre, kakor smo že ugotovili^
za sirote. Pri približno 10 letih odhajajo od doma prve deklice. Skoraj polovica od
njih gre za pestunje, manj pa za pastirice in dekle. Dečki te starosti začenjajo po
malem odhajati v uk, večina teh, ki zapuščajo dom, so vajenci, med služinčadjo jih
je malo, le dva pastirčka. Za dekleta starostnih skupin okoli 15, okoli 20 in okoli 25
let, ki živijo v krogu tujih familij, je značilno izrazito prevladovanje dekel, zlasti pri
skupini okoli 20 let, kjer jih je več kot devet desetin. V primerjavi z njimi je v teh
starostnih skupinah delež pastiric prav majhen» delež pestunj pa celo neznaten. Pri
enako starih fantih pa se od ene do druge starostne skupine menjujejo najmočneje
zastopane socialne kategorije. V skupini okoli 15 let je največ vajencev, nekaj pa je
tudi hlapcev, v skupini okoli 20 let, razumljivo, pada delež vajencev, raste delež
hlapcev, največ pa je pomočnikov, v skupini okoli 25 let pa med temi, ki ne živijo več
pri starših oziroma nimajo svoje družine, prevladujejo hlapci. Za nekaj oseb iz na
vedenih starostnih grup, tako žensk kot moških, je označeno le to, da so samske.
V naslednjih odstavkih nas bo zanimalo, kolikšen del odraslih Kranjčanov živi
v zakonski zvezi. Začnimo pri moških. Poročati se začno okoli 20. leta. Malo več kot
četrtina moških te starosti je poročenih. Močno pa naraste njihov delež v skupini
okoli 25. leta, dobri dve tretjini jih je. Pri naslednji starostni skupini se ta delež še
nekoliko poveča, na slabe tri četrtine, višek pa doseže v skupini okoli 35 let. Skoraj
95 % toliko starih moških je poročenih. Pri starejših starostnih skupinah pa delež
poročenih niha. Odstotek - neporočenih pada do starostne skupine okoli 30 let, nato
variira pod 10 %. Med okoli 30 let starimi moškimi naletimo tudi na prve vdovce.
Delež le-teh v naslednjih starostnih grupah niha oziroma po petdesetem letu raste,
čeprav pri nekaterih skupinah tudi še pade. Vse to nam ponazarja grafikon 3. Na na
slednjem grafikonu pa lahko sledimo ženskam. Prve gredo zamož že z nekaj več kot
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 . 1 9 8 3 - 4 289
100
Grafikon 3: Delež samskih, poročenih m ovdovelih moških v Kranju leta 175A
moški
90
80'
70-
60-
50
40
30
20
10
i—~i
i —
r—T
I
!
I
I
ok.15 ok.20 ofc25 ofc30 0*35 ок.40 o*45 ot.50 <*55 <*.60 * 6 5 <*.70 t*.75 <*80 * 8 5
v . ,. . . starost v letih
poročeni samski vdova
Grafikon i: Delež samskih, poročenih in ovdovelih žensk v Kranju leta 175U
%
100
90
80
70
60
50
40
30
20
10
L.
I
I
I
I
I
-L-r-
ženske
r-
i
ak 15 о*20о*25ок30 ok35ofc40o*45o*50o*55o*60oic65oic70 ok75<*80 <*85
starost v letih
— p o r o č e n e samske vdove
290 M. STUHEC: O DRUŽINI V KRANJU SREDI 18. STOLETJA
15 leti. Vendar je takih zelo malo, komaj 5 %. V naslednjih starostnih skupinah pa
se delež poročenih žensk povečuje in doseže največjo vrednost 80 % v skupini okoli
30 let. V naslednjih skupinah njihov delež postopoma upada. Odstotek neporočenih
žensk pada do starostne skupine okoli 30 let, nato pa niha, razen pri skupini okoli
45 let, vedno nad 10 %. Vdove se pojavijo že med ženskami, starimi okoli 25 let, nji
hov delež pa je v nenehnem vzponu.
Vidimo torej, da se Kranjčani v 18. stoletju niso poročali v kaj bistveno dru
gačnih letih, kot se ljudje poročajo danes. Dekleta se nikakor niso možila komaj na
tri četrt odrasla. Leta 1754 jih je še pri okoli 25 letih 40 % samskih. A tudi poroke
tistih, ki so se bližale tridesetim, niso bile nenavadne, saj je 15 % zakonov, kjer je
žena stara 30 let, brez otrok, v 19,4 % takih zakonov pa imajo samo enega otroka.
Večina moških se ženi okoli 25. leta, toda tudi samci pri tridesetih niso nobena red
kost. Zanimivo pa je, da je v starostni skupini okoli 25 let poročen večji delež mo
ških kot žensk, čeprav se začnejo ženske prej poročati. To je posledica celotne, za
ženske neugodne strukture prebivalstva po spolu. Presežek žensk se vidi tudi v tem,
da je'delež neporočenih žensk od tiste starostne skupine naprej, ko doseže minimum
delež neporočenih moških, višji od le-tega. Kaže pa se tudi v tem, da delež vdovcev
od ene do druge starostne skupine niha, delež vdov pa stalno narašča. Mnogi vdovci
se torej poročijo znova, vdove pa bolj redko.
Gornjim sklepanjem pa je moč oporekati, češ, pripadniki vsake od starostnih
skupin imajo svojo življenjsko usodo in nikakor ni nujno, da lahko posplošujemo
manifestiranje določenih z družino oziroma zakonsko zvezo povezanih znakov, ki smo
jih dobili na podlagi analize nekega zgodovinskega trenutka, na širše časovno ob
dobje. Ugovor je upravičen, če je tak v kakršnemkoli pogledu obravnavani zgodovin
ski trenutek izsek iz obdobja pomembnih in intenzivnih sprememb v družbeni in
gospodarski strukturi določenega prostora. Sreda 18. stoletja pa reformam navkljub
še ni čas globokih in nenadnih sprememb, ki bi v kratkem mogle odločilno poseči
v življenje in navade Kranjčanov.6 Zato so rezultati, ki jih dobivamo z našimi raz
člembami, v glavnih potezah veljavni tudi za nekaj širše časovno obdobje, po našem
mnenju vsaj za dobršen del 18. stoletja.
Ob ugotovitvi relativno visoke starosti ob poroki pa se zastavi tudi vprašanje
o seksualnem življenju in obnašanju Kranjčanov. Vsiljuje se nam namreč mnenje
o visoki stopnji spolne vzdržnosti ter odsotnosti izvenzakonske in predzakonske lju
bezni. Mnenje opiramo na podatke krstnih knjig kranjske župnije. Izjemno malo je
namreč vpisanih pankrtov, teh sadov prepovedanih strasti. Med leti 1730 in 1754 je
bilo krščenih;namreč samo 20 nezakonskih otrok, kar je le 1,53 % vseh krščencev.
Za navedeno "dejstvo bi se verjetno dalo najti še kak razlog, vsekakor pa bi bilo
vredno raziskovati tudi to plat življenja.
Pri analizi družine je zanimiva tudi starostna razlika med zakoncema. Velika
razlika v prid enega izmed partnerjev ob poroki ima gotovo določen vpliv tudi na
družinske odnose. V 73 % kranjskih zakonov so starejši možje, v 18 % pa žene. Raz
liko v starosti kaže grafikon 5. V več kot polovici zakonov je razlika zmerna, do 5 let,
v slabi četrtini je med 6 in 10 let in prav tako v slabi četrtini večja kot 11 let. Bolj
ko starostne razlike rastejo, bolj so v prid moškemu. Samo 1 % je parov, kjer je žena
več kot 16 let starejša od moža. Seveda je bilo zaradi dokajšnjega presežka mladih
žensk brez težav mogoče dobiti primerno staro ali celo mnogo mlajšo ženo, kot kaže
tistih dobrih 10 % zakonov, v katerih je mož 16 in več let starejši. Motiv za poroko
z mnogo starejšo žensko je bil pač možnost dviga na družbeni lestvici, možnost, ki
jo je npr. pomočniku nudila poroka z vdovo obrtnika. Seveda pa takih zanimivih
vdov ponavadi ni na pretek.
Zelo na kratko si oglejmo še samske osebe. Ker smo starostni skupini okoli 20
in okoli 25 let analizirali že zgoraj, nas tu zanimajo le tisti od okoli 30 let dalje. Med
6 Primerjaj: J. Zontar: Zgodovina mesta Kranja, Ljubljana 1939, str. 222—253.
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 . 1983 . 4 291
O /o
f 3 2
30
28
26
24
22
20
18
16
14
12
10
8
6
4
2
_
starejši mož
starejša žena
Grafikon 5: Starostne razlike med
zakonci v Kranju leta 175i
0 1 6-10 11-15 16 in več let
samskimi ženskami prevladuje služinčad, predvsem dekle, med starejšimi je tudi
nekaj pestunj. Precej pa je tudi takih, za katere je označeno le to, da so samske.
Med samskimi moškimi pa je največ duhovnikov, nekaj manj je hlapcev, zelo malo
pa je pomočnikov.
Prehajamo na analizo števila otrok v družini. Če smo doslej morda uporabljali
besedo družina precej ohlapno, jo sedaj opredelimo bolj natanko. Družina nam zdaj
pomeni skupnost enega ali obeh staršev in pri njih živečih otrok, torej tisto, kar so
ciološka teorija označuje kot jedrno (nuklearno) družino, hkrati pa bomo kot dru
žino obravnavali tudi tiste zakonske pare, ki so brez svojih otrok. Čeprav jedrna
družina ni identična z zakonsko zvezo, kajti »iz zakona se razvije družina šele, ko
zakonca postaneta starša svojih v zakonu rojenih ali adoptiranih otrok«,7 pa smo
mnenja, da strogo razlikovanje teh kategorij ne bi dalo nobenega rezultata, ko ob
ravnavamo število otrok, moglo pa bi povzročiti dovolj komplikacij. V kolikor pa nas
bo zanimala samo skupnost staršev in otrok, bomo govorili o jedrni (nuklearni)
družini.
Družin, kakor smo jih opredelili, je leta 1754 v Kranju 322, v povprečju imajo
1,71 otroka, v celoti pa štejejo 3,59 člana. Majhno število otrok pa naj nas ne zavede,
saj ne govorimo o vseh v družini rojenih otrokih, temveč le o tistih, ki so v času
popisa živeli pri starših. Rojenih je bilo v povprečju seveda dosti več, toda mnogi so
že odšli od doma, velika pa je bila tudi umrljivost otrok. Zgolj v ponazorilo navajamo
delež otrok do 14. leta med vsemi umrlimi, vpisanimi v mrliško knjigo v letih 1745—
1754:8
Leto
Vsi
Otroci
% otrok
1745
42
23
54,76
1746
43
24
55,81
1747
34
17
50,0
1748
59
25
42,37
1749
90
36
40,0
1750
50
21
42,0
1751
84
60
71,43
1752
48
26
54,16
1753
42
20
47,62
1754
25
10
40,0
7 K. Boh: Družina, v Uvod v sociologijo. Oblike združevanja in kulture, Ljubljana 1979, str. 105.
8 Nadškofijski arhiv Ljubljana, Župnijski arhivi Kranj M fase. 5.
292 M. STUHEC: O DRUŽINI V KRANJU SREDI 18. STOLETJA
Otroci predstavljajo torej kar polovico vseh umrlih. Vzrok za majhno povprečno
število pa je tudi to, da je več kot četrtina družin brez njih. Med tistimi pa, ki imajo
otroke, prevladujejo družine z enim ali dvema, takih s po tremi ali štirimi je že manj,
one z več kot petimi pa so že kar redke (grafikon 6). če razčlenimo družine glede na
Grafikon 6: Število otrok v
družinah v Kranju leta 175A
£•/.
I 5 5
50
Grafikon 7: Povprečno število otrok v družinah
glede na starost žene — Kranj 1754
45
40
35
30
25
20
15
10
5
otroci
3
2
1
0 1 in 2 3 in 4 5 in 6 7in8otrok
ok.20 0*25 o*.30ot35 <*.40ot.45o*.50ok.55 invrf ^ ј ^
starost žene in določimo število otrok v posameznih skupinah, lahko ugotovimo po
samezne družinske faze. Vidimo, da družina raste tja do približno 35. leta žene,
potem pa začne razpadati (glej grafikon 7). Otroci odhajajo, novih pa je vedno manj.
Podobno lahko razberemo tudi iz analize družin brez otrok:
Starost žene
Okoli 20
Okoli 25
Okoli 30
Okoli 35
Okoli 40
Okoli 45
Okoli 50
Okoli 55 in več
Vse družine
39
40
67
33
41
33
32
25
Družine brez otrok % družin brez otrok
23
12
10
5
5
6
11
11
59,0
30,0
15,0
15,15
12,2
18,2
34,4
44,0
Do sedaj smo obravnavali družino kot skupnost staršev in otrok, oziroma, če
otrok ni bilo, tudi kot skupnost zakonskih partnerjev. Tak pogled pa je precej ne-
zgodovinski, saj ne upošteva, da so lahko v preteklosti merila za pripadnost družini
izhajala tudi iz drugačnih odnosov, ne samo iz odnosa otroci-starši.9 Družino lahko
opredelimo namreč tudi kot »tisti odnos, ki ga neka družba pojmuje in prizna za dru
žino«.10 Pa tudi razmerja, v katera je bila vpeta družina predindustrijske družbe, so
bila bistveno drugačna, prav tako tudi njene funkcije. Iz ene izmed temeljnih funkcij,
ki jih je imela, iz proizvodne funkcije, izhaja pripadnost pomočnikov in vajencev, pa
tudi hlapcev in dekel k družini.1 1 Najsplošnejša oblika družinskega sožitja — gospo
dinjstvo je torej lahko sestavljeno kaj različno. V nadaljnjem se bomo ukvarjali z go
spodinjstvi v Kranju. Obravnavali bomo njihovo velikost in sestavo, nekaj pa bomo
skušali ugotoviti tudi o notranjih odnosih.
Ko hočemo določiti številčnost posameznih gospodinjstev, naletimo na težave, saj
ni mogoče vedno razmejiti enega gospodinjstva od drugega. Presledki v popisu se po
» Mitterauer/Sieder: Vom Patriarhat zur Partnerschaft, München 1977, str. 32. — Glej tudi: K. Haus
en: Historische Familienforschung v Historische Sozialwissenschaft, Göttingen 1977, str. 66.
>° K. Boh, nav. delo, str. 107. 11 Mitterauer/Sieder: nav. delo, str. 32.
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 . 1 9 8 3 - 4 293
našem mnenju nanašajo na hiše, zato bi bilo možno natančno razločiti hišne skup
nosti, v teh pa je lahko tudi več gospodinjstev. Problematične so zlasti samske in
ovdovele osebe, kjer včasih ni mogoče ugotoviti, ali spadajo v to ali ono gospodinj
stvo ali pa predstavljajo samostojno gospodinjstvo. Iz tega razloga tudi dobljeni
rezultati niso povsem točni; ker pa dvomljivih primerov ni veliko, dobljena slika niti
ni tako izkrivljena. Povprečno kranjsko gospodinjstvo šteje 4—5 članov, verjetno
prej štiri kot pet. Podrobnejša razdelitev pa je taka:
Število članov % družin
1—4 člani 6^6
5—8 članov 3 1 > 2
9 in več članov _4>£
Smiselno bi bilo razčleniti gospodinjstva posameznih družbenih slojev. Ker nam
naš vir o poklicu in družbeni strukturi prebivalstva ne pove skoraj nič, take raz
člembe ne moremo napraviti v celoti. Pomagali pa si bomo z Zontarjevo Zgodovino
mesta Kranja in njenim seznamom uglednih kranjskih meščanov 18. stoletja,12 ki mu
bomo dodali še tiste, ki so v popisu označeni z »gospod«, pa jih na omenjenem se
znamu ni, ter plemiče iz gradu Kiselstein. Tako bomo lahko analizirali vsaj gospo
dinjstva višjih kranjskih slojev.
Po obsegu so ta gospodinjstva večja od povprečja za celotno mesto, saj je nji
hova povprečna velikost 6,24 člana. Dva vzroka sta za to: večje število pomočnikov,
vajencev in hišnih poslov ter večje število otrok. V družinah obravnavanih gospo
dinjstev je povprečno 2,12 otroka, same družine pa štejejo v povprečju 4,12 člana.
Da- imajo družine višjih slojev več otrok, je posledica višjega standarda in manjše
umrljivosti otrok, pa tudi dejstva, da le-ti nekaj dalj časa ostajajo doma. Med otroci
obravnavanih družin je namreč 30 % takih, ki so stari okoli 20 let ali pa še več.
Zakaj pa je v bogatejših gospodinjstvih več hišnih poslov, vajencev in pomočnikov,
je dovolj jasno. Mali obrtnik, ki komaj uspe prodati delo lastnih rok, seveda ne po
trebuje pomočnika, še vajenca komaj, pa saj bi ga tudi težko vzdrževal.
Notranjo zgradbo gospodinjstva lahko opazujemo z dveh vidikov. Najprej si po
glejmo tipe sorodstvenih razmerij. Jedrna družina nastopa kot nosilec gospodinjstva v
64,0 %, z drugimi sorodniki razširjena družina v 5 %. Pri tem gre v glavnem za bi
vanje ovdovelih oseb, zlasti mater, pri otrocih, ali pa za skrbništvo nad nedoletnimi
brati in sestrami. Avtoriteta v teh družinah je, razen morda v enem primeru, tudi ob
prisotnosti (starega) očeta na strani odraslega sina, kar se vidi iz zapisanega vrstnega
reda članov gospodinjstva. Med ostalimi gospodinjstvi pa jih 21,0% temelji na za
konski zvezi, ostalo pa so samska gospodinjstva oziroma gospodinjstva, sestavljena
iz ljudi, ki jih je življenjska pot zanesla skupaj, npr. špital, župnišče ipd. Drug vidik,
s katerega se lahko ukvarjamo z notranjo zgradbo gospodinjstva, je prisotnost tujih
oseb, zlasti vajencev, pomočnikov in služinčadi, pa tudi drugih, npr. sirot ali beračev.
Takih gospodinjstev je nad 40 %. Tudi za Kranj velja, da so pomočniki, vajenci in
služinčad močno vključeni v gospodinjstvo. To sklepamo, ker njihovi priimki niso
označeni, čeprav jih nedvomno imajo. Edini razlog za izpuščanje priimkov vidimo
v tem, da so te skupine toliko integrirane v tujo družino, da s stališča zunanjega opa
zovalca, v tem primeru popisovalca, pa tudi širšega okolja, ni nobene razlike med
njlimi in domačimi otroci. Ce pa te razlike tudi v relsnici ni bilo, je težko soditi, ven
dar pa ni kar samo po sebi umevno, da so imeli domači otroci boljši položaj, saj
so bile čustvene vezi med njimi in starši mnogo šibkejše kot danes.1 3 Pomočniki, va
jenci in služinčad pa se po svojem mestu v gospodinjstvu razlikujejo. To sklepamo
na podlagi pozicije v seznamu prebivalstva, ki je dosledno enaka: pomočnik, vajenec,
hlapec, dekla, pastir, pastirica, pestunja. Različne pozicije v zapisu izhajajo iz širšega
1 2 J. Zontar: nav. delo, str. 230.
13 Primerjaj: K. Hausen: nav. delo, str. 78.
294 M. STUHEC: O DRUŽINI V KRANJU SREDI Ì8. STOLETJA
družbenega vrednotenja določenih funkcij posameznika znotraj gospodinjstva in druž
be. V pretežno obrtniškem okolju je teža pomočnika in vajenca, vršilcev osnovne
dejavnosti okolja, pač večja kot teža pastirice ali pestunje. Trajanje vključenosti v
tujo družino pa je omejeno, saj v starostnih skupinah nad okoli 25 let število slu-
žinčadi, pa tudi pomočnikov močno pade. Ce so torej navedene skupine .v gospodinj
stvo močno vključene, pa sodimo, da berači in sirote, ki jih tu in tam najdemo, niso.
Pri njih je priimek namreč praktično vedno zapisan, če pa ni znan, je to zabeleženo.
Verjetno je, da živijo zdaj pri tej, zdaj pri oni hiši.
Med onimi gospodinjstvi, ki .v svoji sestavi nimajo tujih oseb, prevladujejo tista,
ki so identična z jedrno družino. Takih gospodinjstev je med vsemi v Kranju 37 % :
Vidimo torej, da so načini družinskega sožitja zelo pestri, in zdi se, da bi se bilo
s to tematiko še vredno ukvarjati, saj z analizo vira, ki smo ga imeli na razpolago,
obravnavane problematike še zdaleč nismo izčrpali.
Z u s a m m e n f a s s u n g
ÜBER DIE FAMILIE IN KRANJ (KRAINBURG) MITTE DES 18. JAHRHUNDERTS
Marko Štuhec
Auf Grund der Volkszählung im Jahre 1754 versucht der Autor die Wesensmerk-
malle der Familie und des Familienlebens darzulegen. Nachdem er die Altersstruktur
der Bevölkerung bearbeitet hat, versucht er festzustellen, in welchem Maße der Fa
milienstand auf die Größenordnung verschiedener Altersgruppen Einfluß nahm Das
ist aus den Abbildungen 2—4 ersichtlich. Er befaßte sich auch mit der Frage der Fa-
mihengroße und stellte fest,1 daß sie im Durchschnitt 3,59 Mitglieder zählte wobei
die Kinderanzahl unter zwei lag (1,71). Bei der Erörterung der Haushaltsstruktur kam
der Autor zur Schlußfolgerung, daß diese allgemein übliche Form des familiären
Zusammenlebens im Durchschnitt 4—5 Mitglieder umfaßte. Die Haushalte der höhe
ren Gesellschaftsschichten waren größer (6,24), was auf eine höhere Anzahl von Kin
dern, Helfern, zehrlmgen und Dienern zurückzuführen ist. Als Träger des Haushalts
™ ! i e i ! ? e - d i e K e r n f a m i l i e > während die Zahl der erweiterten Familien eher gering war
Nach Meinung des Autors wurden Helfer, Lehrlinge und Diener stark in die Haushalte
integriert Der Autor ist auch der Meinung, daß diese Thematik noch einer weiteren
Aufarbeitung bedarf.
Ah ste ze poravnali letošnjo članarino za zgodovinsko oziroma muzejsko
društvo in naročnino za «-Zgodovinski časopis«? Ce ne — storite to čim
prej in olajšajte delo društvenemu odboru in upravi revije!
Ste že izpopolnili svojo zbirko starejših letnikov -Zgodovinskega časo
pisa«? Večina letnikov je na voljo pri upravi revije na sedežu Zveze
zgodovinskih društev Slovenije, YU-61000 Ljubljana, Aškerčeva 12 (te
lefon: (061) 224 011, int209). Podrobne informacije o zalogi in o cenah
so objavljene v vsaki številki «-Zgodovinskega časopisa«.
Opozarjamo tudi na možnost prednaročila na ponatis vseh sedaj raz
prodanih starejših letnikov ZC. Do sedaj je izšlo v ponatisu že sedem
letnikov revije: marca 1977 ponatis prvega zvezka z letnico 1947 sep
tembra 1978 ponatis 17. letnika za leto 1963, januarja 1980 ponatis 18 let
nika za leto 1964, septembra 1980 ponatis š t 1-2/1972, decembra 1981
ponatis š t 1-2/1970, marca 1983 ponatis št. 1-2/1968 in julija 1984 še Do
nalds št. 3-4/1972 »Zgodovinskega časopisa«
* Natis tega dela je denarno podprl Znanstveni inštitut Filozofske fakultete
na Univerzi Edvarda Kardelja v Ljubljani.
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 • 1983 • 4 • 295—306 295
M i l a n P a h o r
PRISPEVEK ZA ZGODOVINO
NARODNOOSVOBODILNEGA GIBANJA V TRSTU
V OBDOBJU SEPTEMBER—DECEMBER 1943
September 1943 — prva svoboda
8. september je važen mejnik v narodnoosvobodilnem gibanju slovenskega na
roda. Primorsko ljudstvo je obdobje od kapitulacije Italije do nemške ofenzive po
imenovalo obdobje prve svobode. Osvobojena je bila vsa Primorska razen Gorice
in Trsta in železniške zveze z njima. Okupatorska fašistična oblast je izginila. Hkrati
se je dokončno uveljavila Osvobodilna fronta slovenskega naroda kot nova slovenska
ljudska oblast. Joža Vilfan je pravilno že med vojno zapisal v znani publikaciji
»Leto borb ob Soči«: »Brez predhodnih direktiv in brez možnosti morebitne nove
direktive takoj sporočiti v zadnji kotiček Primorske, so krajevni odbori OF, in kjer
teh ni bilo, tudi zaupniki OF pričeli takoj nastopati kot predstavniki nove oblasti.
V ogromni večini primerov so tudi našli pravo rešitev in povsod jih je narod pri
znaval.«
Italija je 8. septembra zvečer razglasila brezpogojno vdajo svojih oboroženih
sil. Primorsko ter Istro je zajela vseljudska vstaja. Bila j e rezultat temeljitega poli
tičnega in organizacijskega dela Osvobodilne fronte. To delo se je na Primorskem
naslanjalo na skoraj četrtstoletni odpor primorskega ljudstva proti fašističnemu na
silju, na narodno zavest in na živo protifašistično razpoloženje skoraj vsega prebi
valstva. Vstaja je bila splet načrtnih in preudarnih priprav ter organiziranosti, poleg
tega pa tudi nenadnih spontanih odločitev. Osovraženi režim se je rušil, nemški
okupator je bil šibek. Zdelo se je, da je konec vojne blizu.
V julijskih poletnih dneh je huda kriza fašistične Italije, ki je trajala že dolgo
časa, začela dosegati višek. Državni dolgovi so bili v letu 1943 ogromni, pomanjkanje
strateških surovin (zlasti nafte) je ohromilo gospodarstvo ter uporabo mornarice,
letalstva in motoriziranih epot. V Italiji so se širile stavke, v katerih je marca in
aprila 1943 v Torinu in Milanu sodelovalo več kot 100.000 delavcev.
Zjutraj 10. julija so se oddelki 8. britanske in 7. ameriške armade izkrcali na
južnih obalah Sicilije. 25. julija je fašistični svet izglasoval resolucijo, ki je bila
naperjena proti Mussoliniju. Italijanski kralj, ki je želel popraviti ugled savojske
dinastije in si pridobiti oporo zahodnih zaveznikov, je dal Mussolinija zapreti. Isto
časno je objavil razglas o oblikovanju nove vlade maršala Badoglia.
Padec Mussolinija je ljudstvo sprejelo z navdušenjem. Čedalje glasneje je zahte
valo mir, svobodo in odstranitev vidnih sledov fašizma. Množice so skušale osvobo
diti politične jetnike. V mestih so se širile demonstracije. Toda Badogliev režim
je razglasil obsedno stanje, ni dovolil obnove političnih strank, prepovedal je mani
festacije in stavke, zadržal je politične zapornike v ječah in taboriščih. Po fašistični
diktaturi je nastopilo obdobje vojaške diktature.1
Tudi na Primorskem in v Istri so se širile demonstracije. Konec julija so bile
množične ljudske in delavske demonstracije v Trstu, Gorici, Tržiču, Izoli, Marezi-
gah ipd. Množice so zahtevale izpustitev političnih jetnikov in odpravo fašističnih
znakov. 28. julija je na primer v Gorici okrog 300 delavcev tovarne SAFOG in okrog
1800 delavcev predilnice v Podgori (med njimi 1400 žensk) prekinilo delo in zahte
valo odstranitev fašistov in njihovih sodelavcev. Nove italijanske oblasti so zadušile
demonstracije z orožjem. Padec fašizma je presenetil delavsko gibanje. Poleg tega
1 Triebe neun lotln per la democrazia. Trst 1945. 48—-19 (odslej Trieste nello lolt.nl.
296 M. PAHOR: NARODNOOSVOBODILNO GIBANJE V TRSTU
so bili vodilni kadri v glavnem zaprti, mase delavcev pa nepripravljene. Tržaškega
prefekta so sicer zamenjali, stvari pa se niso nič spremenile. 26. julija pa je nova
vlada sporočila, da se vojna nadaljuje.
Bolj spontani kot organizirani nastopi množic so pokazali, da pripravljenost
množic' zlasti v mestih presega njihovo organiziranost. Zato je OF izkoristila čas
do kapitulacije Italije, da se je še bolj usmerila v pripravo kadrov in organizira
nosti čim širših množic.
Takoj po kapitulaciji Italije je torej Primorsko in Istro zajela splošna ljudska
vstaja. Se isti večer (8. septembra 1943) je pokrajinski komite KPS za Primorsko,
katerega del se je nahajal takrat v Podragi na Vipavskem, drugi del pa v Bukovici
pri Gorici, naročil svojim okrožnim komitejem, naj na terenu ustanavljajo enote
Narodne zaščite. Te naj se oborožijo z zaplenjenim orožjem, prevzamejo oblast in
zasedejo javne ustanove. Od italijanske vojske naj zahtevajo orožje ali pa sodelo
vanje v boju "proti nemški vojski.
Pokrajinski komite KPS za Primorsko je posvetil tako pozornost Narodni za
ščiti predvsem zaradi pomanjkanja enot narodnoosvobodilne vojske na našem ob
močju. Po odhodu Gradnikove brigade na Notranjsko sta bila na celotnem ozemlju
Primorske in (slovenske) Istre le dva bataljona Primorskega odreda. Za obvlado
vanje novega položaja je bilo treba udarno pest osvobodilnega gibanja šele usta
navljati. Spričo tako šibke narodnoosvobodilne vojske ob kapitulaciji Italije je od
ločilen dejavnik postalo slovensko ljudstvo. Vse se je dvignilo v vstajo. Takrat je
bilo organiziranih 8 okrožnih in 54 rajonskih odborov OF, komiteji KPS, nekaj sto
terenskih odborov OF, oboroženi aktivisti, številni oddelki Narodne zaščite, kurirske
postaje in skupine VOS (varnostno obveščevalna služba).2
Vstaja se je začela s številnimi demonstracijami primorskih Slovencev. V Trstu
so se jim pridružili številni italijanski protifašisti (zlasti delavci). Zahtevali so pred
vsem izpust političnih jetnikov. Bolj pod pritiskom množičnih demonstracij proti
režimu, ki je imel zaprtih in interniranih na tisoče protifašistov, kakor na prigovar
janje in zahtevo partizanskih odposlancev, so morale italijanske oblasti v Trstu
(kjer je prišlo do. spopadov), v Gorici in drugod odpreti ječe in izpustiti politične
jetnike. Tudi interniran« so prisilili taboriščno upravo, da so jim straže odprle vrata
v svobodo. Zlasti iz Furlanije (Gonars, Visco) se je na Primorsko kmalu privatila
velika množica do tedaj interniranih Slovencev in pripadnikov drugih narodnosti.
V Trstu so se ljudske množice 8. septembra zvečer zgrnile na mestne ulice.
Manifestacije so bile v znaku parol za svobodo, mir ter proti nacifašizmu. Delavstvo
in množice so takrat že vodili nekateri vidni aktivisti, ki so se že vrnili iz konfi-
nacije: Franc Stoka, Luigi Frausin, Giordano Pratolongo in drugi. Poleg njih je že
nekaj mesecev deloval v mestu Branko Babic, sekretar pokrajinskega komiteja KPS
za Primorsko. Množice so bile tokrat bolje pripravljene. Večina je tudi mislila, da
se bliža konec vojne in obdobje svobode in demokracije. Od oblasti so delavci zahte
vali orožje in izpustitev vseh političnih zapornikov. Z raznimi pretvezami so bile
zahteve odbite.
V tržaškem pristanišču so bile v tistih dneh nekatere vojne ladje in navadne
potniške ladje. Začela se je akcija, ki naj bi privedla do sklepa, da bi vse ladje
odplule v pristanišča na jugu Italije, ki so bila že pod zavezniško upravo. Med oficir
sko posadko pa je bilo preveč profašitično usmerjenih in je akcija propadla. Tudi
vojaštvo ni izročilo orožja delavcem in demonstrantom.' Vendar je večina vojakov
začela odmetavati orožje ter se skušala prebiti proti svojim domovom. Mislili so
da je vojne konec. Nadalje so v tistih dneh začeli prihajati v Trst trume italijanskih
vojakov, ki so pred kapitulacijo služili v Sloveniji ali drugih predelih Jugoslavije
Italijanske oblasti niso hotele odpreti vrat vseh zaporov, zato je tržaško ljudstvo
navalilo na zapore in s silo osvobodilo politične jetnike. Vse to se je že dogajalo
dilna 2 v N » ™
d n o o s v o b o d i l D a « * » n a Slovenskem 1941-1945, Ljubljana 1976, 511 (odslej Narodnoosvobo-
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 . 1983 • i 297
pod pritiskom zunanjih dogodkov. Trstu so se bližale nemške vojaške kolone. Mesto
so dosegle že 10. septembra zvečer, popolnoma zasedle pa 11. septembra. Večina za»
pomikov in protifašistov je zapustila mesto in se zatekla med oborožene partizanske
enote. Po približnih ocenah lahko govorimo o odhodu tri do štiri tisoč ljudi iz mesta.
V glavnem so odhajali: proti Vipavski dolini, proti Brkinom, proti Istri. Organizi
rane javke za-odhod so delovale pri Sv. Ivanu, Lonjerju, na Kolonkovcu, v Skednju
in Barkovljah.3
V zvezi z akcijo za izpustitev zapornikov je znanih več dogodkov. Naj omenim
le dva. 9. septembra je bil v ulici Tarabocchia sestanek mestnega odbora OF. Pri Gaš-
peršiču so se zbrali vod vodstvom Branka Babica: Danilo Pilat, Slavko Kjuder, Zorko
Werk in Gašperšič. Obravnavali so nastali politični položaj po kapitulaciji Italije.
Med sejo je prišel Stanko Babic, ki je sporočil, da se je pred zapori v ulici Nizza
(sedaj Coroneo) zbrala velika množica ljudi. Branko Babic je takoj zadolžil nekaj
tovarišev, da organizirajo množico pred zapori ter dosežejo izpustitev zapornikov.
Akcija je uspela. Lado Premru (znani protifašist in aktivist) se prav dobro spominja
dogodkov v Coroneu, saj je bil ravno takrat zaprt: od 17. junija do 10. septembra
1943. Ze 8. septembra zvečer se je po zaporu razvedelo o kapitulaciji, širila se je
beseda »armistizio«. Naslednje jutro so že vsi zaporniki bili obveščeni o važnem
dogodku. Politični zaporniki so se organizirali in domenili. 10. septembra se niso
hoteli več vrniti v celice, potem ko so bili na »zraku«. Akcija se je nato razširila
na vse zapornike. Sam ravnatelj zapora je prišel na prizorišče ter skušal prepričati
zapornike, naj se vrnejo v celice. Le poseg oboroženih paznikov in policistov je po
tisnil zapornike v celice. Opoldne tistega dne niso zaporniki dobili kosila. Zgodaj
popoldne pa so zaslišali močan šum z ulice. Kmalu so jetniki ugotovili, da gre za
vrvež množice. Spoznali so, da je na ulici ljudstvo, ki zahteva njihovo izpustitev.
Zaškripali so ključi na vratih celic. Po hodnikih in stopnicah se je proti izhodu
gnetlo na stotine zapornikov. Tako se je v Trstu zaključila vsesplošna ljudska akcija,
ki je omogočila osvoboditev zapornikov.4
Podobno usodo kot Lado Premru so v zaporu Coroneo doživljali še: Miran
Blazina, Josip Lipovec, Josip Medved, Viktor Kante in mnogi drugi. Isto velja za
zapor »Pri jezuitih«, kjer so bile zaprte aktivistke. Poleg drugih so dogodke 10. sep
tembra doživljale: Lojzka Čebohin, Neža in Rezi Tomšič, Tončka Bidovec, Albina
Bavčar, Majda in Ruža Dekleva, Marija Kokelj in njena hčerka, Marica Skabar,
Vida Pertot, Valerija Kocjančič, Darinka Kosovel. V zaporu so bile tudi Goričanke:
Milojka Štrukelj, Živa Beltram, Marica in Tanja Mermolja, Vandelina Colja, Nežica
Kocjančič. Na pritisk ljudstva in aktivistov so tudi jetnice prišle iz zapora.5
V Gorici so ljudje iz mesta in bližnje okolice začeli z uličnimi demonstracijami
že 9. septembra. Ker prvi dan niso uspeli prisiliti italijanskih oblasti, da bi zapornike
izpustile, so nadaljevali z demonstracijami še naslednji dan. O demonstracijah v Go
rici je neki italijanski oficir poročal tako: »Dne 9. septembra je iz Šempetra (pri
bližno 2 km od Gorice) prikorakalo okoli 1000 demonstrantov, večidel žensk in mla
dincev, s slovenskimi zastavami z rdečo zvezdo na sredi ter šlo skozi mesto. Nobenih
incidentov. Zvečer je bilo v mestu več demonstracij, zahtevali so izpust političnih
zapornikov«. Italijanska policija je zaprosila vojaška poveljstva, naj onemogočijo
demonstracije. Vojska je sicer okrepila straže in patruljiranje po mestu, vendar proti
ljudstvu ni nastopila z orožjem. Ko pa je policija opazila, da počasi vojska razpada,
je politične jetnike 10. septembra izpustila.
Podobne manifestacije so bile v drugih mestih in trgih (Vipava, Ajdovščina,
Tolmin, Kobarid in drugod). Skoraj povsod je uspelo osvoboditi politične jetnike,
izjemo predstavlja Koper. Silovit val vseljudske vstaje je zlasti na podeželju v hipu
3 Trieste nella lotta, 50.
4 Lado Premru: Nečloveška fašistična mučenja in brezmejna vera v svobodo, Primorski dnevnik
19. julija 1973.
5 Narodna in študijska knjižnica v Trstu, Odsek za zgodovino, fond NOB: a) izjava Rezi Tomšič,
fase. NOB 7 b, mapa T, b) izjava Lojzke Cebohin, fase. NOB 7, mapa C (odslej NSKT, OZ, fond NOB).
298 M. PAHOR: NARODNOOSVOBODILNO GIBANJE V TRSTU
odpravil italijanski fašistični režim. Vsa Primorska in slovenska Istra sta bili svo
bodni. Ljudstvo je demonstriralo in pomagalo partizanom razoroževati italijansko
vojsko. Kjer ni bilo partizanskih edinic, je samo odvzemalo orožje odhajajoči itali
janski vojski. Skoraj povsod na Primorskem in v Istri so predstavniki narodno
osvobodilnega gibanja vzpostavili stik z italijanskimi poveljstvi in od njih zahtevali,
naj se italijanske enote pridružijo slovenski narodnoosvobodilni vojski v boju proti
nemškemu okupatorju ali pa naj ji izročijo orožje, strelivo in opremo ter odidejo
domov. Pogajanja so bila v številnih krajih: Trstu, Gorici, Tolminu, Kobaridu, na
Vogrskem, Podragi itd.6
V Trstu so se na poveljstvu 23. armadnega korpusa slovenski in italijanski proti-
fašisti zahtevali, naj italijanska vojska brani mesto pred nemško vojsko, naj iz skla
dišč izročijo orožje ljudstvu, naj se organizirajo prostovoljske ljudske oborožene
edinice. Vse omenjene ponudbe in zahteve je poveljnik armadnega korpusa zavrnil.
V Gorici sta se najprej pogajala član pokrajinskega odbora OF za Primorsko Joža
Vilfan in politkomisar Primorskega odreda Dušan Pirjevec. Poveljstvo italijanske
divizije »Torino« v Gorici je privolilo v razgovore. To se je dogajalo 9. septembra.
Pogovori niso bili uspešni, ker italijanski poveljniki niso želeli v boj proti nemški
vojski. To so pokazali razgovori, ki jih je pokrajinski komite KPS za Primorsko
imel na Vogrskem z visokimi italijanskimi oficirji. 10. septembra je del 2. bataljona
Primorskega odreda prispel v Gorico, po navodilih Aleša Beblerja. Oddelek je ne
moteno sodeloval v ljudskih demonstracijah in se še naprej pogajal s kvestorjem.
Le-ta je bil že odredil izpustitev zapornikov. Pogajanja so se seveda nadaljevala
s poveljstvom divizije »Torino«. 10. septembra se je v italijanski vojski začel popoln
razkroj. Večina vojske se je iz Gorice in goriške okolice že pomaknila globlje v Fur
iando in Italijo. Prav tako so se trume italijanskih vojakov umaknile iz Benečije
in drugih predelov Furlanije. Med tem je nemška vojska 11. septembra že prišla
v Videm, prav tako je že zasedla Trst.
Ker je bilo na vsem Primorskem ob kapitulaciji zelo malo enot in skupin na
rodnoosvobodilne vojske, Italija pa zelo blizu, so seveda razorožili manj italijanskih
vojakov kot na primer na Dolenjskem. Prebivalstvo, kurirji, aktivisti OF so uspeli
razorožiti le manjše oddelke. Kljub vsem navedenim postavkam pa so le zaplenil
okrog 1000 lahkih in težkih strojnic, 30 topov, 500 minometov, 220 avtomobilov,
6 oklepnih avtomobilov, 4 lahke tanke in velike količine lahkega pehotnega orožja.
To dejstvo je moralo 12. septembra priznati nemško poveljstvo, ki v svojem dnevnem
poročilu beleži: »Zaradi pomanjkanja naših sil ni mogoče preprečiti, da ne bi v Go
rici, Trstu in na Reki številno orožje padlo v roke upornikom«. Z zaplenjenim
orožjem se je oborožilo staro in mlado. V nekaj dneh je nastalo več kot trideset
novih partizanskih bataljonov, med njimi tudi italijanski garibaklinski.7
Po razorožitvi in umiku italijanske vojske je na Primorskem in v Istri nastalo
obsežno svobodno ozemlje. Oddelki nemške vojske (predvsem 71. divizija), ki so
bili prisotni na ozemlju, niso imeli lahkega dela, saj so dobili nalogo, da čimprej
zasedejo večje kraje in obalo, da razorožijo prisotno italijansko vojsko. 10. sep
tembra so nemški vojaki neovirano prodrli do Trsta in ga popolnoma zasedli nasled
njega dne. 11. septembra so zasedli Tržič in Videm. Priti v Gorico je bilo precej
težje, isto velja za Pulj in Reko. Reko so zasedli šele 14. septembra.
Sredi vseljudske vstaje se je 11. septembra v šoli na Vogrskem ustanovil Narod
noosvobodilni svet za primorsko Slovenijo. Naloga novega pomembnega organizma
je bila, »da bi pod vodstvom izvršnega odbora Osvobodilne fronte prevzel odgovor
nost za urejanje vseh vprašanj narodnoosvobodilnega boja primorskega ljudstva in
za utrjevanje narodne oblasti«. Zamisel o ustanovitvi tega najvišjega organa vse
ljudske vstaje in njegovo ime vsebujejo že navodila, ki jih je 31. decembra 1942
* Tone Ferenc: Kapitulacija Italije in narodnoosvobodilna borba v Sloveniji jeseni 1043 Marihor
1967, 154—155 (odslej Ferenc).
7 Narodnoosvobodilna vojna, 514.
ZGODOVINSKI ČASOPIS 31 . 1 9 8 3 - 4 299
dal Edvard Kardelj pokrajinskemu komiteju KPS za Primorsko. Takoj po kapitula
ciji Italije je vodstvo narodnoosvobodilnega gibanja na Primorskem začelo uresni
čevati omenjena navodila. Narodnoosvobodilni svet je ob svoji ustanovitvi štel 21
članov, čez deset dni pa se je po navodilih IOOF razširil še s sedmimi člani. Njegov
predsednik je postal Joža Vilfan, podpredsednik France Bevk, tajnik Aleš Bebler.
V svetu sta bila dva predstavnika Italijanov ter pet predstavnikov Trsta. V kratkem
je svet izdal celo vrsto važnih odlokov: odlok o mobilizaciji (11. 9.), odlok o volitvah
občinskih narodnoosvobodilnih odborov (15.9.), odlok o ustanovitvi okrožnih narod
noosvobodilnih odborov (15.9.). Največ odlokov je Narodnoosvobodilni svet za pri
morsko Slovenijo sprejel na svojih sejah 21. in 22. septembra 1943. To njegovo
zakonodajno dejavnost je prekinila sovražnikova ofenziva, ki se je začela čez nekaj
dni.8
Ko je iz poročila Aleša Beblerja ugotovil, da se je narodnoosvobodilni boj na
Primorskem in v slovenski Istri razvil v mogočno vseljudsko vstajo, je vrhovni ple
num Osvobodilne fronte na svojem zasedanju 16. septembra 1943 sprejel sklep o
priključitvi Slovenskega primorja k združeni Sloveniji. Objavil ga je v posebnem
razglasu, ki pravi:.
»1. Vrhovni plenum Osvobodilne fronte slovenskega naroda izpolnjuje temeljno,
iz naravnih in zgodovinskih pravic izhajajočo zahtevo slovenskega naroda ter pro
glaša priključitev Slovenskega primorja k svobodni in združeni Sloveniji v svobodni
in demokratični Jugoslaviji.
2. Italijanski narodni manjšini na priključenem ozemlju je zajamčena avtono
mija. O izvedbi avtonomije bodo razpravljali pooblaščeni zastopniki slovenskega in
italijanskega primorskega prebivalstva, kakor hitro bodo dovoljevale razmere.«9
Razorožitev italijanske vojske, prihod prostovoljcev v narodnoosvobodilne OCIT
delke in splošna mobilizacija so omogočili ustanovitev številnih novih partizanskih
bataljonov. Nastalo jih je okrog 30, med temi nekaj italijanskih. V južnem delu
Primorske in Istre so na novo nastale enote: Snežniška ali Brkinska, Istrska in
Tržaška brigada so se vključile v 14. divizijo. Nekatere izmed navedenih enot so
obstajale le kratek čas. V Vipavski dolini, ki je postala središče osvobojenega ozem
lja, sta se oba bataljona Primorskega odreda tako okrepila, da so iz vsakega ustano
vili odred: Južnoprimorski in Severnoprimorski. Bataljona sta se razvila v odreda
med boji na goriški fronti. Manjši partizanski oddelki so nastali po drugih krajih
Vipavske doline. Na Krasu so se iz jeder kurirskih postaj razvile čete, ki so kmalu
narasle v Kraški bataljon. Omenjeni se je nadalje razvil v tri. Na Idrijskem je nastal
Idrijski odred s štirimi bataljoni. Na Tolminskem je najprej nastal bataljon »Simona
Kosa«, iz njega pa še trije bataljoni. Se živahnejši je bil razvoj enot na desnem
bregu Soče, v Goriških Brdih, Beneški Sloveniji, Reziji in na Kobariškem. V Bene
čiji je nastalo več manjših čet, v zgornjem Posočju bataljon »Andreje Manfrede«,
v Brdih so se razvili trije bataljoni, ki so se združili v Zapadnoprimorski odred.
V odredu je bilo več kot tisoč borcev. Slovenski in drugi interniranci ter vojni ujet
niki, ki so trumoma prihajali na osvobojeno ozemlje so se vključili v skoraj vse
enote. S tem so prispevali veliko pomoč, saj je na Primorskem primanjkovalo voja
ških in političnih kadrov, ki jih je bilo precej med bivšimi interniranci in zaporniki.
Kot sad dotedanje poltične dejavnosti slovenskih in italijanskih komunistov med
italijanskim delavstvom, zlasti v Trstu in Tržiču, so nastale tudi italijanske partizan
ske enote. Tako množičnega odhoda Italijanov v partizanske enote kot na tem.pod
ročju, ni doživljala nobena italijanska pokrajina zahodno od Tilmenta (Tagliamen-
to).). Tržaška brigada je nastala iz italijanskih in slovenskih delavcev iz Trsta in
Milj. V partizane je odšlo tudi 600 do 700 italijanskih delavcev iz Tržiča in okolice.
8 Slovensko primorje in Istra, Beograd 1953, 378 (odslej Slovensko primorje in Istra).
' Proglas vrhovnega plenuma OF z dne 16. septembra 1943, Zbornik dokumentov in podatkov o na
rodnoosvobodilni vojni jugoslovanskih narodov, del VI, knjiga 7, borbe v Sloveniji september—oktober
1П43. Ljubljana Iflfil.
300 M. PAHOR: NARODNOOSVOBODILNO GIBANJE V TRSTU
Preko Doberdoba in Dola so sodelovali v bojih na južnem sektorju t. i. »goriške
fronte«. Bili so porazdeljeni v treh bataljonih. Precej italijanskih partizanov se je
zbralo v Brdih v bataljonu »Garibaldi«. V okolici Fojde se je izoblikoval bataljon
»Friuli«, na področju Čedada pa bataljona »Pisacane« in »Mazzini«. Slovenske in
italijanske edinice so takrat enotno nastopale.
Osrednje vodstvo osvobodilnega gibanja v Sloveniji se je zavedalo, da komaj
ustanovljeni štab Primorske operativne cone ne more biti popolnoma kos položaju
na zelo obsežnem področju Primorske in Istre. Tako je bil 18. septembra 1943 usta
novljen operativni štab glavnega štaba NOV in POS za zapadno Slovenijo: koman
dant Lado Ambrožič, politični komisar Dušan Kveder. Z njima je prišel 23. septembra
na sedež štaba Primorske operativne cone tudi takratni sekretar centralnega komi
teja KPS Franc Leskošek, da bi vse nujne politične ukrepe sprejemali brez odlašanja.
Vse to nam potrjuje pomen vséljudske vstaje na Primorskm in v slovenski Istri
v septembru 1943.10
V Slovenskem primorju in slovenski Istri je imela obramba osvobojenega ozem
lja deloma svoj značaj; do strnjenega zavarovanja je prišlo pri Gorici, kjer je nastala
t. i. »goriška fronta«, ki je onemogočala, da bi sovražnik vdrl v srce osvobojenega
ozemlja v Vipavsko dolino. Začetek goriške fronte ni imel obrambnega značaja,
temveč ofenzivno željo: osvoboditi Gorico. 11. septembra sta oba bataljona Primor
skega odreda dobila nalogo, naj napadeta Gorico. Napad je bil le deloma uspešen.
Ko so 12. septembra v Gorico vdrle enote 71. nemške divizije, so partizani obdržali
položaja na robu mesta. Do 14. septembra so nemške edinice še nekoliko napredovale.
Slovenski in italijanski bataljoni so se tako utrdili na vzhodnem robu goriškega
predmestja ter vzpostavili bojno črto, ki je dobila ime »goriška fronta«. Bojna črta
je tekla v obliki treh četrtin kroga: od Goriških Brd čez Sabotin, Sveto goro. Sv. Ga
brijel, Sv. Katarino, Panovec, Kostanjevico, Ajševico, Sv. Marka, Vrtojbo, Miren do
izliva Vipave v Sočo pri Sovodnjah. Bojna črta je bila dolga več kot 25 kilometrov.
Goriška fronta je trajala toliko časa, dokler sovražnik ni mogel zbrati dovolj sil, da
jo je popolnoma prebil. Za NOB pa je bila fronta toliko časa upravičena, dokler so
bile resnične možnosti, da lahko partizanska vojska na tak način uspešno brani osvo
bojeno ozemlje.
Stab Primorske operativne cone v tako kratkem času ni mogel organizirati in
voditi vseh nastalih enot. Temeljitejše preureditve partizanske narodnoosvobodilne
vojske so se lotili po 23. septembru, po prihodu operativnega štaba glavnega štaba
NOV in POS za zapadno Slovenijo. Takrat so sklenili, da bodo ustanovili šest novih
brigad. Nova porazdelitev borcev: na goriški fronti »Goriška brigada« iz Severno-
primorskega in Južnoprimorskega odreda, »Gregorčičeva« iz bataljonov v Vipavski
dolini, »Kosovelova« iz bataljonov na Krasu, »Vojkova« ali »Idrijska« iz enot Idrij
skega odreda, »Soška« iz Zapadnoprimorskega odreda, »Tržaška« iz italijansko govo
rečih Tržačanov in Tržičanov, ki so se sami sebe nazivali »Brigata Proletaria«. Na
daljnje ukrepe pa je že onemogočila nemška ofenziva.11
Zjutraj 25. septembra 1943 so se v štabu novo ustanovljene Kosovelove brigade
v Gabrovici na Krasu zbrali novi poveljniki in komisarji bataljonov in osrednji ko
mandni kader. Ze okoli 9. ure dopoldne so začele prihajati vesti o prodiranju močnih
nemških sil. Kmalu nato je bilo jasno, da so nemške enote sprožile veliko ofenzivo.
Glede na položaj je komandant brigade Ivan Turšič-Iztok izdal naslednje ukaze:
izogniti se direktnim spopadom s premočnim sovražnikom, prebiti se v sovražnikovo
zaledje, bataljoni se ne smejo razpršiti. Ob koncu je komandant Iztok vzkliknil:
»Dobro se držite; Kosovelova mora biti prva v Trstu.« Prva faza nemške ofenzive
na Primorskem se je končala 30. septembra, nemške enote so se premaknile proti
Brkinom in Istri. Hkrati z razvojem ofenzive so tekle priprave za ustanovitev in
10 Narodnoosvobodilna vojna, 547—549; Ferenc, 234—243.
11 Narodnoosvobodilna vojna, 554—556; Ferenc, 288—298.
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 . 1 9 8 3 - 4 301
organiziranje nove nemške okupatorske oblasti. 29. septembra je začela veljati odred
ba o ustanovitvi operacijske cone Jadransko Primorje.1 2
širok val ljudske vstaje je bil za nemško poveljstvo presenečenje, ki je imelo
strateški pomen. Kljub vsem poizkusom nemški okupator niti do konca vojne ni
uspel povsem zamenjati italijanske okupacije s svojo, niti ni mogel uničiti svobodnih
ozemelj in oblast OF na njih. S tega stališča je bila kapitulacija Italije začetek
dokončnega osvobajanja slovenskega etničnega ozemlja. V severovzhodni Italiji se
je istočasno vse bolj krepilo Imočno protifašistično gibanje. Medsebojno sodelovanje
slovenskega in italijanskega gibanja je postajalo vse tesneje.
Slovensko primorje je bilo razdeljeno takrat na devet okrožij (goriško, ajdovsko,
kraško, pivško, brkinsko-istrsko, briško, idrijsko, tolminsko in tržaško). Ker so se
nekatera združena okrožja kasneje osamosvojila, je bilo v Slovenskem primorju in
Istri (slovenski del) nato vsega skupaj trinajst okrožij.
Za čas nemške ofenzive na Primorskem, v Brkinih in v Istri je treba omeniti
Zbor odposlancev slovenskega naroda v Kočevju od 1. do 3. oktobra 1943, ki je izpri
čal veliko enotnost narodnoosvobodilnega gibanja na Slovenskem. V jugoslovanskem
merilu je bilo seveda najpomembnejše drugo zasedanje AVNOJ, za katerega so
delegate zbrali v Kočevju. Za Primorsko je bilo važno dejstvo, da so na zasedanju
potrdili odlok vrhovnega plenuma OF z dne 16. septembra o priključitvi Slovenskega
primorja k združeni Sloveniji in novi Jugoslaviji. S tem je bila glavna naloga Narod
noosvobodilnega sveta za primorsko Slovenijo izpolnjena. Zato je svet 13. januarja
1944 predlagal IO OF, naj ga ukine. Tako je po 15. januarju 1944 obstajal en sam
vrhovni organ OF, saj je OF poveril vse posle in vodstvo narodnoosvobodilnih odbo
rov pokrajinskemu odboru OF za Slovensko primorje (POOF). 1 3
Delovanje v sklopu OF (politične in množične organizacije)
Nemška ofenziva je za nekaj časa razrahljala vezi Trsta z zaledjem. Te vezi
je bilo treba okrepiti. Zadnji sestanek mestnega odbora OF je bil kot omenjeno 9.
septembra 1943 v ulici Tarabocchia pri Gašperšiču. Naslednjega dne je tov. Babic že
bil v Komnu, na poti na sedež pokrajinskega komiteja. Iz Trsta je odšel preko Repna.
Zapuščal je Trst po več kot petih mesecih napornega dela — kot je zapisal v svoji
knjigi Primorska ni klonila.14
Dober mesec po omenjenem sestanku je Franc Lipovec-Tine sporočil, da se je
na zanesljivi javki pri Morotu v vasi Korošci nad Miljami javil Franc Spacapan-črt,
ki je prišel po navodilih Branka Babica. Najpreje je Crt navezal stike z Danilom
Pilatom. Ta je tov. Spacapana seznanil z nekaterimi aktivisti: s Slavkom Kjudrom,
Lojzetom Harejem, Lojzetom Hrovatinom, Fedoro Hrvatinovo in Jožetom Cesarjem.
V kratkem sta se zvrstila dva širša sestanka v gostilni Jadran pri Sv. Jakobu v Trstu,
čr t je dal navodila za delo in najavil prihod vodilnih aktivistov v Trst: Franca Segu-
lina, Antona Veluščka in Ivka Pustiška. Vsemu temu je sledil še ožji partijski sesta
nek v delavnici Justa Blazine v ulici San Maurizio.10
Franc Segulin-Boro Kladivar (tudi Maksim) je prišel v Trst v drugi polovici
novembra 1943. Kmalu po njegovem prihodu se je osnoval okrožni odbor OF za Trst.
V tržaško okrožje so tedaj spadali: Trst z bližnjo okolico, Milje in Tržič (Monfal-
cone). Tajnik okrožja je bil Franc Segulin-Boro; člani okrožnega odbora pa so bili:
Henrik (Riko) Ukmar-Normin, Jože Mihelčič, Zorko Lah-Kolja, Josip Mezgec-Jurij,
Viktor Kjuder-Slavko, Danilo Pilat-Tone, Jože Ferfolja-Miloš. Iz navedenih imen je
razvidno, da so novi okrožni odbor OF sestavljali bivši člani prvega mestnega odbo
ra OF za Trst in člani t. i. skupine bivšega Narodnega sveta. Najverjetneje je bil
odbor sestavljen na seji 30. novembra 1943. Položaj v Trstu je bil težak, delo je
12 Radoslav Isaković: Kosovelova brigada, Ljubljana 1973, 38—39.
13 Narodnoosvobodilna vojna, 556—562.
» Branko Babic: Primorska ni klonila, Koper 1982, 92—96.
" NSKT, OZ, fond NOB, izjava Danila Pilata, fase. NOB 7 a, mapa P/2.
302 M. PAHOR: NARODNOOSVOBODILNO GIBANJE V TRSTU
zahtevalo sposobne aktiviste. Borove izkušnje iz predvojnega ilegalnega dela so bile
odločilne, da ga je politično vodstvo Primorske poslalo v Trst na vodilno mesto.
Malo prej je bil verjetno (24.11.) postavljen že okrožni komite KPS, ki je bil potr
jen na partijskem sestanku pri Kapuceri. pri Sv. Ivanu v začetku leta 1944: Franc
Segulin (sekretar), Josip Mezgec, Josip Medved, Henrik Ukmar, Viktor Kjuder, Dani
lo Pilat. Narodnoosvobodilno gibanje si je tako zopet postavilo čvrste osrednje poli
tično organizacijske organe v Trstu. Poleg njih se je razvila cela vrsta rajonskih
in terenskih odborov v vseh predelih mesta in predmestja.16
Organizacija OF se je od oktobra 1943 do februarja 1944 pospešeno razvijala.
Mesto je bilo razdeljeno na področja — rajone: Barkovlje, Rojan—Greta—Skorklja,
Sv. Ivan, Sv. Jakob, Katinara—Lonjer; Rocol, Skedenj, center mesta. Center mesta je
imel mestni odbor OF, vsa ostala področja pa rajonske odbore. Znotraj rajonskih
odborov pa so nastali še terenski odbori ali skupine. Ponekod so se formirale še
gospodarske komisije pri rajonskih odborih. Razen sej članov posameznih odborov
so se vršile tudi posebej seje aktivistov in somišljenikov Osvobodilne fronte.17
Naj navedem nekaj primerov iz tistega obdobja iz delovanja rajonskih odborov
OF. 1.) Novembra 1943 se je prenovil rajonski odbor OF za Sv. Jakob: Viktor Kjuder,
Lojzka Cebohin, Gigi Harej, Danilo Pilat, Valerija Kocjančič. Na področju rajona
pa je delovalo konec leta 1943 okrog 18 terenskih odborov OF. 2.) Ustanovni sestanek
rajonskega odbora za Rojan je bil septembra 1943 na domu Rudija Košute v ulici
Udine. Prisotni so bili: Henrik Ukmar, Mirko Kosmina, Drago Svara, Rudolf Ukmar,
Ubald Vrabec, Mario Zafred, Rudolf Mahnič in Rudolf Košuta. Tajnik je bil Henrik
Ukmar-Normin. Decembra 1943 mu je sledil na tajniškem mestu Ivan Strgar-Janko.
Novembra je bil v stanovanju Draga Curka ožji sestanek: Mara in Drago Curk, Ubald
Vrabec, Marksimiljan Terčon, Josip Faganel, Alojz Nemec, Anton Hreščak in Ivan
Novak. Rajonsko področje je bilo obsežno, saj je vsebovalo: Rojan, Greto, Skorkljo,
Trstenik, Piščance. Na omenjenem območju je v kratkem nastalo okrog 10 terenskih
odborov. V terenskem odboru OF za Trstenik je deloval tovariš Rebec-Vrh, ki se je
kot poslanec udeležil zbora slovenskih odposlancev v Kočevju od 1. do 3. oktobra
1943. 3.) Področje Barkovelj je bilo razdeljeno na pet terenskih odborov: prvi teren
je bil na Mandriji (tajnik Peter Gregorio), drugi pri Gašperetih (tajnik Jakob Pra-
šelj), tretji pri Bajerdinu (tajnik Franc Matjašič), četrti pri Cjakih (tajnik Anton
Pertot), peti v Judovcu (tajnik Ivan Pertot) ,18
Znotraj posameznih odborov (okrožnih in rajonskih, včasih tudi v terenskih)
so bile porazdeljene funkcije, ki so v glavnem bile: tajnik, vojaški referent, gospo
darski referent, predstavnik masovnih organizacij (ZSM, SPŽZ).
Podobne ugotovitve veljajo tudi za organizacijo KPS. Celice so bile manj šte
vilne. Bile so sestavljene iz preizkušenih komunistov in agilnih aktivistov OF. Imele
so manj članov ter so delovale še bolj konspirativno. Pri Sv. Jakobu je deloval komite
KPS, ki je imel na svojem področju 8 partijskih celic. Komite so sestavljali: Danilo
Pilat, Gigi Harej, Josip Medved, Viktor Kjuder, Valerija Kocjančič.19
Podobno porazdelitev so imeli še ostali predeli Trsta. Število aktivnih partijskih
celic je bilo seveda različno od okraja (rajona) do okraja.
Slovenska protifašistična ženska zveza (SPŽZ)
Vloga ženske v sklopu OF je bila že od vsega začetka velika. Sprva so ženske
delovale v odborih OF. Kmalu pa se je pojavila nuja po posebni ženski organizaciji.
Aprila 1943 je na pobudo POOF nastal pokrajinski iniciativni odbor SPŽZ. Njena
» Trieste nella lotta, 53-54; NSKT, OZ, fond NOB, izjava Danila Pilata, fase. NOB 7 a, mapa P/2 17 Slovensko primorje in Istra, 459.
_ I8 Milan Pahor: Sv. Jakob v narodnoosvobodilnem boju, zbornik Sv. Jakob (zgodovinski razsledi
po življenju Slovencev v tržaškem delavskem okraju), Trst 1980, 262 (odslej Sv. Jakob)- Milan Pahor
Ivan Novak: O delovanju OF na področju Rojana, zbornik Rojan skozi čas, Trst 1978 82—83- Jelka'
Gerbec, Spomini na NOB, zbornik Pri nas v Barkovljah je bilo tako, Trst 1982, 112—113
" Sv. Jakob, 265—266.
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 . 1 9 8 3 - 4 303
pobudnica je bila Zora Rupena-Katja. 1. junija 1943 začne izhajati »Slovenka«, gla
silo PO SPZZ, 6. julija pa so bila razposlana navodila za ustanavljanje okrožnih,
okrajnih in terenskih odborov SPZZ. Proti koncu zime 1943/44 so dobile žene še
dve odgovorni nalogi: a) mobiliziranje in b) ustanavljanje slovenskih partizanskih
šol ter tečajev slovenskega jezika. 2. februarja 1944 je bila na Stjaku 1. pokrajinska
konferenca SPZZ. To je bil za ženske Slovenskega primorja pomemben dogodek, saj
se je zbralo okrog 200 delegatk iz vseh predelov Primorske. 11. februarja 1944 je
POOF izdal okrožnico, po kateri mora v vsakem okrožnem, okrajnem in terenskem
odboru OF biti zastopnica SPŽZ, ki jo predlaga organizacija SPZZ. S tem je dobila
ženska organizacija popolnoma enakovredno mesto z ostalimi masovnimi organizaci
jami, ki so delovale v sklopu OF. 2 0
Posebno poglavje glede delovanja primorskih žensk zavzemajo tržaške ženske,
ki so delovale v še posebno težkih pogojih. Seveda so se posameznice priključile
narodnoosvobodilnemu gibanju že v letu 1941. Vendar je bil okrožni odbor postavljen
konec leta 1943. Okrožni odbor SPZZ za Trst so sestavljale: Draga Tavčar-Nežica,
Valerija Kocjančič-Spela, Marica Skabar-Urška (tudi Jera), Angela Udovič-Mica, Zora
Ivančič-Marjana, Lojzka Čebohin-Grozdana, Darinka Piščanc-Slovenka. Tovarišice, ki
so sestavljale odbor, so bile zadolžene za delo v posameznih rajonih Trsta.
Organizacija SPZZ je v obravnavanem obdobju zaživela v petih rajonih Trsta.
Na področju rajona Rojana je delovalo 8 terenskih odborov SPZZ, na področju rajo
na Sv. Jakoba pa 18.
Prej je bila navedena konferenca v Stjaku. Na' omenjeno konferenco je iz Trsta
šla delegacija osmih tovarišic: Valerija Kocjančič (vodja), Draga Tavčar, Darinka
Piščanc, Lojzka čebohin, Angela Udovič, Marija Kodrič, Pina Pertot, Vlada Sebek.22
Organizacija ZSM in SKOJ
V Slovenskem primorju so nastali prvi terenski odbori Zveze slovenske mladine
(ZSM) in prvi aktivi Zveze komunistične mladine (ZKM ali SKOJ) pozimi 1942/43.
Meseca marca 1943 je bilo ustanovljeno tričlansko poverjeništvo Pokrajinskega ko
miteja SKOJ za Slovensko primorje, ki se je pozneje preimenovalo v Oblastni komite
SKOJ. Avgusta 1943 pa je bil sestavljen Pokrajinski iniciativni odbor ZSM. Struktura
tedanjih organizacij je predvidevala, da se članstvo SKOJ združuje v aktive pod vod
stvom sekretarja, a članstvo ZSM v terenske odbore pod vodstvom predsednika. Aktive
oziroma odbore so vodili okrajni (rajonski) komiteji oziroma odbori, višje vodstvo
pa so predstavljali okrožni komiteji in oblastni komite oziroma okrožni odbori in
pokrajinski odbor.23
V Trstu se je mladinska Organizacija na takih temeljih izoblikovala nekoliko
kasneje kot v drugih okrožjih. Poverjeništvo PK SKOJ je poslalo v mesto skupino
izkušenih mladincev, ki so novembra 1943 ustanovili okrožni komite SKOJ in okrožni
odbor ZSM. Temelje so poleg drugih postavljale tovarišice Zora Grmek, Vlada Sebek,
Rezi Tomšič. 20. novembra 1943 je bil ustanovljen okrožni odbor ZSM, od katerega
je bilo konec januarja 1944 odvisnih devet rajonskih odborov ter okrog štirideset te
renskih na področjih Trsta.2 4
Januarja 1944 je prišel v Trst Davorin Cek-Danilo, član pokrajinskega poverje-
ništva. 30. januarja 1944 je bila organizirana okrožna mladinska konferenca, ki se
je vršila na Kolonkovcu v predmestju Trsta. Konferenci je prisostvovalo okrog 90
mladink in mladincev. Mladinsko delovanje sta že učinkovito vodila okrožni komite
SKOJ in okrožni odbor ZSM. V sklopu SKOJ je tedaj delovalo 6 rajonskih komitejev
(center, Sv. Jakob, Sv. Ivan, Katinara, Kolonkovec, Skedenj) in 32 aktivov.23
20 Slovensko primorje in Istra, 482—483. 21 Slovensko primorje in Istra, 484; NSKT, OZ, fond NOB, izjavi Lojzke Cebohin in Rezi Tomšič.
» Sv. Jakob 268. 23 Milica Kacin: Tržaška mladina v narodnoosvobodilnem boju, Prispevki za zgodovino delavskega
gibanja, Ljubljana, 1960, štev. 2, 146 (odslej Milica Kacin).
24 Trieste nella lotta, 53. 25 Trieste nella lotta, 55; Milka Kacin, 147; NSKT, OZ, fond NOB, izjavi Rezi Tomšič.
304 M. PAHOR: NARODNOOSVOBODILNO GIBANJE V TRSTU
Konec 1943 in v začetku 1944 so okrožni odbor ZSM za Trst sestavljali: Zora
Grmek, Vlada Sebek, Rezi Tomšič, Dušan Kodrič, Božena Kodrič, Miran Blazina.
Mladinsko organizacijo je v tistem obdobju vodila Vlada Sebek-Morana. Mestni odbor
ZSM so tvorili: Igor Dekleva (predsednik), Ervin Lah, Ivica Kogoj, Gabrijela Druži
na, Neva Rožanc. Rajonski odbor ZSM za Sv. Jakob pa: Marija Suša, Vilma Smotlak,
Neva Lah, Ema Kerševan, Sandi Blazina.26
Delavska enotnost — Unità operaia
Delovanje OF je že samo posebi imelo pozitiven vpliv na italijanske protifaši-
ste, zlasti na delavski razred. Samo pri taki ugotovitvi pa seveda ni bilo mogoče
obstati. KPS in OF sta se zavedali, da je za uspešen boj proti nacifašizmu potrebno
ustvariti enotno fronto z italijanskimi protifašisti; predvsem pa mobilizirati tržaški
delavski razred v enotno fronto boja proti nacifašizmu. če je OF vodila boj za na
rodno osvoboditev Slovencev, je istočasno vodila boj za nove, naprednejše odnose
v družbi s perspektivo razvoja v socializem. Vse to prikazati tržaškim delavcem in
jih pridobiti za revolucionaren protifašističen boj je bila ena izmed osnovnih nalog
KPS in OF v Trstu. In to prav v Trstu ni bila lahka naloga glede na posebne razmere:
delovanja in programa OF, narodno vprašanje ipd. Ze drugod po Slovenskem se je
OF posluževala posebnih organizacijskih oblik v tovarnah z ustanavljanjem odborov
Delavske enotnosti (DE). Podobno se je začelo v Trstu, seveda z bistveno razliko,
da je bilo treba pritegniti italijanski del tržaškega delavstva. Osnovana je bila tako
organizacija Delavske enotnosti (DE) — Comitato dell'Unità operàia (UO). Posve-
tila naj bi se predvsem politični vzgoji množic, mobilizaciji za partizane, sabotažam
na delovnih mestih.27
V obdobju pred kapitulacijo Italije so v Trstu le zametki DE. Na začetku so se
imenovali odbori Bratstva — Fratellanza oziroma Bratstva in enotnosti (Fratellanza
e Unità operaia). Prvi odbori so začeli nastajati od decembra 1942 dalje. Prvi odbori
DE so začeli delovati za delavce iz ladjedelnice Sv. Marka, Lloydovega arzenala, to
varne strojev Sv. Andreja, železarne ILVA. Tajnik prvih odborov DE je bil Franc
Mezgec, njegov glavni pomočnik pa Franc Lipovec-Tine.28
Čeprav je bila začetna organizacija DE in njena dejavnost precej skromna, je
bila že njena ustanovitev izrednega političnega pomena. Tržaški delavci so našli
skupni jezik ne glede na narodno pripadnost. Izoblikovali so svojo množično organi
zacijo, ki je v zaključnem obdobju NOB v Trstu odigrala pomembno vlogo. O pol
nem razmahu odborov Delavske enotnosti lahko govorimo šele poleti 1944.
Tehnike
Razpad Italije pomeni prelomnico v razvoju ciklostilnih tehnik na Primorskem.
Ljudska vstaja, ki je zajela celo področje, je dala pobudo za ustanovitev novih in
in novih tehnik. Ljudska oblast, ki se je razvijala in neizprosen boj proti nacifašizmu
sta terjala množico ilegalnega tiska. Nadčloveški napori, velika predanost ter hrab
rost in iznajdljivost so bile lastnosti vsakega pionirja primorskih tehnik.
V obravnavanem obdobju (september—december 1943) deluje v Trstu ciklostilna
tehnika na področju Rojana. Poleg tega pa nastane še okrožna tehnika za Trst.
Nova tehnika nastane v pekarni Marija Zafreda v ulici Udine 29. Delali so po
navodilih Henrika Ukmarja-Normina, tajnika OF za področje Rojana (okraj). S ti
skom so pričeli septembra 1943. Tehnika je delovala približno štiri mesece, do za
četka 1944. Tiskal je bančni uradnik Franc Kralj, ki je tudi popravljal ciklostil.
Pisali in razmnoževali pa so Henrik in Rudolf Ukmar, Karel Svara, Ivan Strgar,
Mario Zafred. Tiskali so ponoči pred prihodom pekovskih pomočnikov. Ciklostil so
» Zapisnik sestanka bivših mladinskih aktivistov OF v prostorih Odseka za zgodovino pri Na
rodni in študijski knjižni« v Trstu, 2. aprila 1980, sestavil Milan Pahor.
2 7 Milan Pahor: Narodnoosvobodilni boj na Tržaškem 1941—1945, zbornik 10. Koroških kulturnih
dni, Celovec 1979, 85.
2 8 NSKT, OZ. fond NOB, fase. NOB 2. mapa Delavska enotnost.
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 . 1 9 8 3 - 4 305
imeli v prostoru, kjer je bila krušna peč. če se je nekdo nenadoma približal, so
lahko ciklostil skrili pod peč. Pri Zafredu je bilo tudi okrajno skladišče, čeprav
so v gornjih nadstropjih hiše stanovali nemški oficirji, niso nikdar zasumili, kaj se
dogaja v spodnjih prostorih.2 9
15. oktobra 1943 je Franc Segulin-Boro iz okrožnega komiteja KPS Brkini-slo-
venska Istra (kmalu za tem pride v Trst) sporočil pokrajinskemu komiteju KPS,
da je njihovo tehniko Snežnik zapustil njen dotedanji vodja Lado Trobevšek-Jodi
(Istran), da bi za okrožje Trst organiziral novo tehniko, kot so mu naročili iz po
krajinskega komiteja. Vsekakor Trobevšek zaradi bolezni ni mogel takoj v Trst.
Nadalje je bilo Jodiju naročeno, da bo glavni tehnik za okrožje Trst, kjer bo moral
voditi organizacijo vseh tehničnih točk. Okrožna tehnika je bila formalno ustanov
ljena decembra 1943. Praktično pa je začela delovati 17. februarja 1944 in sicer
pri Domju, v hiši znanega aktivista Josipa Sturmana-Slavka. Bunker za tehniko je
zgradil zidar in aktivist Mirko Hrvatič-Skok. Dejansko je bila hiša v tržaški občini,
ker je stala na levi strani ceste proti Logu. Staro ledinsko ime za tisti predel je
Trnje. Na tistem mestu je tehnika Morje delovala od 17. februarja do 14. maja 1944,
ko so se morali preseliti na drugo mesto.3 0
Šolstvo in tečaji slovenskega1 jezika
Razen Barkovelj (konec 1943) se povsod drugod tečaji začnejo odvijati šele od
februarja 1944 dalje, ko prispe v Trst Mara Samsa, pokrajinska nadzornica za te
čaje. V sklopu narodnoosvobodilnega boja so bili uvedeni organizirani tečaji in se
veda šolski pouk za otroke, kar velja za celotno Primorsko in za Trst. Sredi boja
se vršijo tečaji v materinem jeziku, ki ga je hotel fašizem iztrebiti. Vse to se je do
gajalo tudi v okupiranem Trstu. To je velikega pomena, saj je povojno slovensko
šolstvo zraslo prav na temeljih partizanske šole.
Da bi organizirali slovenski pouk v mestu, je bila poslana v Trst Mara Samsa,
pokrajinska nadzornica za večerne tečaje. Samsova je dospela v mesto 25. februarja
1944. Organizacijski sestanek pa je bil izveden že 28. februarja v ulici Rismondo 4
v stanovanju učiteljice Duše Kosminove. Iz zapisnika sestanka, ki se je ohranil, je
razvidno, da so bili prisotni: začasni okrožni referent za prosveto Josip Mezgec-Franc,
učitelj Saša Dominko, profesor matematike Janez Malnarič-Črt, pravnik Ivko Pu-
stišek-Imro, učitelj Franc Sancin-Andrej, učiteljica Duša Kosminova, Mara Samsa
ter dvoje mladih učiteljic Slava in Saša. Na dnevnem redu je bilo več točk, med
temi organizacija šolstva in večerni tečaji v Trstu (učenci, program, pouk, učne
knjige). Odločili so se, da se ustanovi okrožni prosvetni svet ter toliko okrajnih (ra
jonskih) roditeljskih svetov, kolikor je okrajev v tržaškem okrožju.31
Zaključne misli
1. Prvo leto narodnoosvobodilnega boja na Primorskem (od poletja 1941 do
pomladi 1942) pomeni vzpostavitev stikov med vodstvom narodnoosvobodilnega gi
banja v Ljubljani oziroma njegovimi aktivisti (brata Kovačič za Tržaško) in do
mačimi protifašisti ter nastanek prvih žarišč narodnoosvobodilnega gibanja.
2. Drugo obdobje boja (od srede aprila do decembra 1942) pomeni vztrajno
delo prvih aktivistov OF: za vključevanje primorskega ljudstva v OF in povezovanje
posameznih žarišč v celoto.
3. Čas od partijske konference 4. in 5. decembra 1942 do kapitulacije Italije
septembra 1943 pomeni zajetje pridobljenih simpatij ljudstva v trdno postavljeno
mrežo organizacij OF.
2 9 Milan Pahor: O tisku v narodnoosvobodilnem boju 1941—1945, zbornik Boj za svobodo, Trst 1975,
60—61 (odslej Boj za svobodo).
3 0 Boj za svobodo, 62-63; Jože Kralj: Partizanske tiskarne na Slovenskem, Primorske tiskarne, Ljub
ljana 1973, 38; Jože Kralj, Partizanske ciklostilne tehnike v Slovenskem primorju, Ljubljana 1981, 78.
3 1 Drago Pahor: Prispevki k zgodovini obnovitve slovenskega šolstva na Primorskem 1943—1945,
Trst 1974, 61
306 M. PAHOR: NARODNOOSVOBODILNO GIBANJE V TRSTU
4. Obdobje od 8. septembra 1943 do začetka leta 1944 pa pomeni nezadržno
vsestransko rast vseh organizacij v sklopu OF ter začetek oblikovanja dokončne ljud
ske oblasti.
R i a s s u n t o
ALCUNI ACCENNI SULLA LOTTA DI LIBERAZIONE NAZIONALE A TRIESTE
NEL PERIODO SETTEMBRE—DICEMBRE 1943
M i l a n P a h o r
L'8 settembre 1943 è una data fondamentale per il movimento di liberazione
nazionale sloveno. Tutto il Litorale sloveno (Slovensko primorje) insorge e diventa
libero praticamente tutto il territorio, salvo le principali città. L'ofensiva tedesca (set-
tembre—ottobre) frena per un momento la crescita del movimento di liberazione nazio-
nale sloveno, però non è più in grado di arrestarlo. Si consolida inoltre la colabora-
zdone tra la Osvobodilna Fronta — Fronte di liberazione nazionale sloveno e la
Resistenza italiana, che si sviluppa dopo l'8 settembre. Nella città di Trieste prendono
corpo varie organizzazioni che operano all'interno dell'OF. Si pongono le basi defini-
tive che porteranno alla liberazione nel maggio del 1945. Infatti il popolo dà un suo
nome al famoso settembre 1943, lo intitola »prva svoboda — la prima libertà«.
Arhivsko društvo Slovenije in arhivi Slovenije izdajajo glasilo
ARHIVI.
ARHIVI izhajajo od leta 1978 in prinašajo razprave in članke s področja
arhivistike in zgodovine institucij, seznanjajo z arhivskim gradivom in
ga objavljajo, poročajo o delu arhivskih organizacij in Arhivskega dru
štva Slovenije ter podajajo bibliografijo s področja arhivistike.
Revijo ARHIVI lahko naročite na naslov: Arhivsko društvo Slovenije,
YU-61000 Ljubljana, Zvezdarska 1.
VESTNIK KOROŠKIH PARTIZANOV
glasilo Osrednjega odbora koroških partizanov
Vestnik koroških partizanov — VKP izhaja v Ljubljani že od leta 1967.
Iz organizacijskega glasila se je kmalu razvil v strokovno revijo, ki poleg
zgodovine koroškega; partizanstva obravnava tudi druga vprašanja iz
zgodovine in sodobne problematike koroških Slovencev. VKP občasno
z obsežnejšimi pregledi dopolnjuje tudi poročanje dnevnega tiska o dru
gih delih slovenskega zamejstva ter o splošni manjšinski problematiki
v svetu.
Ob uvajanju bralne značke Karla Prušnika-Gašperja v naše šole naj
posebej opozorimo na bibliografijo tega koroškega partizana in borca
za pravice koroških Slovencev ter na bibliografijo prvih petnajstih let
nikov VKP; obe bibliografiji je pripravila Marija Suhodolčan, izšli pa
sta kot posebna številka VKP.
Vestnik koroških partizanov lahko naročite pri njegovem izdajatelju
in založniku: Osrednji odbor koroških partizanov, YU-61000 Ljubljana
Titova 123, p. p. 501.
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 • 1983 • 4 • 307—338 307
PROBLEMI IN DISKUSIJA
POLOŽAJ KOROŠKIH SLOVENCEV IN NJEGOVI ZGODOVINSKI TEMELJI
Ralf Unkart — Gerold Glantschnig — Alfred Ogris: Zur Lage
der Slowenen in Kärnten. Die slowenische Volksgruppe und die
Wahlkreiseinteilung 1979 — eine Dokumentation. Redaktion: Univ.
Doz. Dr. Alfred Ogris, Direktor des Kärntner Landesarchivs. Klagen
furt : Kärntner Landesarchiv, 1984. 432 strani. (Das Kärntner Lan
desarchiv; 11).
Knjiga je izšla sicer v vrsti zgodovinskih znanstvenih publikacij (delno gre za iz
daje virov, delno za zgodovinske monografije), ki jih od 1970 naprej izdaja Koroški
deželni arhiv, toda tokrat gre vendar v resnici za svojevrstno uradno publikacijo urada
Koroške deželne vlade, ki jo je arhiv založil pač v svojstvu dela 5. oddelka (kultura)
omenjenega urada. Ne gre namreč niti za izdajo »virov« v pravem smislu, niti za zgo
dovinsko monografijo. Ralf Unkart (vodja ustavne službe pri uradu koroške deželne
vlade in namestnik direktorja tega urada) je ob predstavitvi knjige — pač v svojstvu
njenega poglavitnega organizatorja — izrecno izjavil,-da publikacija ne predstavlja
nikakršne »Bele knjige« (pač: koroške deželne vlade); vzrok je pač v tem, da sta Va
lentin Einspieler in Josef Feldner v »Kärntner Weissbuch« v dveh delih (1980—1982)
to kategorijo publikacije spravila preveč na slab glas. Pa vendar je treba reči, da je
po svojem značaju knjiga vendarle najbližja temu, kar se navadno (ne pri obeh funk
cionarjih Heimatdiensta !) razume pod pojmom »Bele knjige«. Gre namreč za objavo
dokumentacije v zvezi z nastankom sedmojulijske zakonodaje leta 1976 in s spremembo
volilnega reda na Koroškem 1979 in pritožbo KEL-a (Koroške enotne liste) na avstrij
sko ustavno sodišče v zvezi s tem in z volitvami v deželni zbor 1979 — torej za doku
mentacijo od 1971 do 1981 (z nekaterimi sestavinami v opombah, ki sežejo tudi še
naprej, do 1983). Opis vsebine bo potrdil, da ne gre za »vire« v arhivskem smislu,
marveč za besedila, ki so po svojem značaju najbližje publicistiki; vsebinska karakte
ristika »bele knjige« pa je podana tudi z izrazitim »tèznim« stališčem — obrambo sta
lišč koroške deželne politike v spornih vprašanjih. Razlika od »bele knjige« je torej
samo v tem, da formalno publikacija ni »uradna«, seveda res samo formalno, kot kaže
že sestava avtorjev. r
Na koncu knjige (str. 342) so sicer navedeni (in kratko predstavljeni) le trije avtor
ji _ dr. jur. Ralf Unkart, dr. jur. Gerold Glantschnig (od 1976 zaposlen v ustavni službi
urada pri koroški deželni vladi) in dr..in mag. phil. Alfred Ogris (od 1970 arhivar in od
1981 direktor Koroškega deželnega arhiva). 2e v uvodu se zahvaljujejo ti trije avtorji
(za vsa nepodpisana besedila »nosijo odgovornost skupaj«, str. 18) dr. Josefu Lauseg-
gerju in dr. Aniti Plamenig za zbiranje podatkov v oddelkih za »deželno načrtovanje«
in za »statistiko« urada koroške deželne vlade (zdi se, da gre pri tem predvsem za
sodelovanje pri dokumentih, namenjenih ustavnemu sodišču 1980, str. 221—229 in 230—
279, zlasti 275—279, morda pa tudi — iz opomb to ni jasno — str. 123—125 in 132—139),
za dokumentacijo »pravic slovenske manjšine« je uporabljeno besedilo S. Korenjaka
iz Kärntner Gemeindeblatt 2/1983, podatke o deželnozborskih volitvah na Koroškem
1945—1979 (str. 189—192) je prispeval arhivar koroškega deželnega arhiva dr. Wilhelm
Wadl in prvi odgovor zoper pritožbo KEL-a je napisal direktor deželnega urada
dr. Werner Lobenwein (str. 199 si.). Poleg tega so v knjigi objavljena še štiri besedila
s povsem drugačnim avtorstvom: v prvem delu poročilo o »pravnem položaju sloven
ske manjšine na Koroškem, primerjanem s pravnim položajem slovenske manjšine v
Furlaniji — Julijski Benečiji« (147—182; odstavki, ki se nanašajo samo na slovensko
manjšino v Italiji, so izpuščeni, tako da- poročilo ni objavljeno v celoti), izdelano v
letih 1979 do 1981 po povabilu kanclerja Bruna Kreiskega po nekaki »nepristranski«
komisiji, ki so jo sestavljali francoski univerzitetni profesor in strokovnjak za manj
šinska vprašanja dr. Guy Héraud, avstrijski univerzitetni profesor in strokovnjak za
mednarodno pravo dr. Franz Matscher in kot predstavnik slovenske manjšine dr. Fran
ci Zwitter, poleg tega še izvleček iz poročila Jörgena Elklitta o volilni pravici in vpra
šanju parlamentarnega zastopstva nemške manjšine na Danskem (str. 183—186), v dru
gem delu pa pritožba KEL-a zoper volitve v koroški deželni zbor; katere avtor ni ime
novan zastopala sta jo mag. Filip Warasch in odvetniški zastopnik dr. Michael Graff,
predložena 30. oktobra 1979 (str. 193—198), ter izvedensko mnenje honor, univ. prof.
dr. Theodorja Veiterja o elaboratu urada koroške deželne vlade glede »razdelitve volil
nih okrajev in slovenske narodnostne skupine«, izdelano na prošnjo KEL-a in pred
loženo s strani te organizacije avstrijskemu ustavnemu sodišču (str. 302—336). Našteta
308 B. GRAFENAUER: POLOŽAJ KOROŠKIH SLOVENCEV
štiri besedila se od besedil avtorjev urada koroške deželne vlade razlikujejo po svojih
temeljnih stališčih in se od knjige nasploh ločijo kot poseben sestaven del. Poseben
sestaven del pomeni poleg tega seveda tudi še razsodba avstrijskega ustavnega sodišča
o veljavnosti volitev v koroški deželni zbor 1979 (str. 337—354). Ker vsa ta drugačna
besedila znašajo v knjigi 99 strani, se zniža besedilo koroške avtorske skupine v knjigi
na 333 strani.
Knjiga je po svojem značaju nekakšen dokumentacijski zbornik, v katerem so
besedila z dokumentacijskim značajem od najstarejšega iz obdobja 1973/74 (Unkartovo
predavanje o čl. 7 Avstrijske državne pogodbe) do razsodbe avstrijskega ustavnega so
dišča z dne 5. oktobra 1981 razporejena po kronologiji svojega nastanka (to velja tudi
še za različne odmeve te razsodbe, str. 356—368, ne pa za nekaj prispevkov, ki so bili
napisani za knjigo posebej ter so razporejeni na različnih mestih, in seveda tudi ne
za priloge iz zakonodaje, ki besedilu knjige slede na koncu, str. 379—412). Naravno so
zunaj te razporeditve tudi začetno kazalo (5—11), seznam kratic |(13—16) in predgovor
s podatki o povodu za knjigo, njenem nastanku in avtorjih (ti podatki so nepopolni,
str. 17—19) na začetku knjige^ na njenem koncu pa izbrana bibliografija 1970—1983
(str. 413—418; poleg 109 bibliografskih postavk, ki pa se nanašajo na 119 knjig ali po
sameznih razprav, bi bilo seveda mogoče upoštevati še to ali ono, vendar je treba pri
znati, da izbor ni pristranski glede na stališče avtorjev publikacije, marveč da upo
števa nemške in slovenske publikacije z njim nasprotnimi stališči v meri, ki je pri
koroških nemških publikacijah v resnici nenavadna — žal pa se to ne izraža v bese
dilu knjige in njegovi odprtosti za takšna stališča) ter trije registri (prvi je »sistema
tični glavni register«, razporejen po problemih, 419—421; drugi abecedni seznam oseb
nih in krajevnih imen, 422—424, tretji abecedni stvarni register, 425—431), med kate
rimi sta posebej oba stvarna registra za uporabljanje knjige bistveno potrebna, ker je
zaradi narave in ureditve zbornika ista snov obravnavana pogosto na zelo različnih
mestih.
Pravo besedilo knjige (str. 25—378) je formalno razdeljeno v dva dela: prvi naj
bi se nanašal na »razvoje in dejstva v času pred koroškimi deželnozborskimi volitvami
1979 in razsodbo ustavnega sodišča 1981« (str. 25—186), drugi na »Koroške deželnozbor-
ske volitve 1979 : od osporavanja po KEL do razsodbe ustavnega sodišča« (str. 187—
374), čemur sledi še kratka »Sklepna beseda« (str." 375—378), ki skuša (377 si.) na enak
način kot predgovor (18) že s samooceno dvigniti knjigo glede »podatkov in dejstev«
nad vse prikaze, ki so »bili kadarkoli (jemals!) objavljeni glede aktualnih podatkov
o slovenski narodni skupini na Koroškem«. Delitev knjige v oba dela sem imenoval
le formalno, ker se v resnici v obeh pogosto ponavlja obravnavanje istih vprašanj in
drugi sega celo bistveno dlje nazaj v zgodovino kot prvi. Glede na visoko mnenje
avtorjev o rezultatu njihovega dela si pa vsekakor velja sedaj najprej ogledati vsebino
knjige v njihovi razporeditvi gradiva!
Glantschnig (Od razsodbe o Gradiščanski do novele koroškega volilnega reda za
deželni zbor 1979, 21—24) pojasnjuje obveznost razdelitve dežele v več volilnih okrajev
pri deželnozborskih volitvah po razsodbi ustavnega sodišča v primeru Gradiščanske
(1978) in uresničenje te razdelitve 18. maja 1979 s sklepom koroškega deželnega zbora.
Pri posvetovanju o predlogu so v deželnem zboru zastopane stranke vsekakor hotele
zavarovati medsebojno razmerje moči (23) ; izraženo je bilo mnenje, da bo predlagana
sprememba realno pomenila zapostavljanje vsake politične skupine, ki bi hotela pred
stavljati slovensko narodno skupino (Guttenbrunner, 23), vendar je bila ocenjena dru
gačna rešitev za »skrajno nesorazmerno« (höchst unverhältnismässig), ker da je pri
stojen za »varovanje etnične eksistence« koroških Slovencev in za njihove predloge
te vrste dunajski parlament, zaradi česar njihovo zastopstvo v koroškem deželnem
zboru ni posebno pomembno.
Kot je posebej za knjigo napisan Glantschnigov prispevek, velja isto tudi za
Unkartov prikaz razvoja »od člena 7 državne pogodbe 1955 do Zakona o narodnih sku
pinah 1976« (27—104; to je najobsežnejši »avtorski« prispevek v knjigi, čeprav se na
začetku, 27—47, in pri prikazu slovenskih pravic, 82—95, opira na že prej objavljeni
besedili). Prikaz začenja s ponatisom predavanja po koroškem »tafelšturmu« o inter
pretaciji čl. 7 državne pogodbe 1955 v Koroškem pravniškem društvu 20. II. 1973 (ob
javljenem 1974). Objavlja ga v nespremenjeni obliki (z dvema dopolniloma o začetku
in koncu predavanja, str. 28 in 46 v opombi) z dvema opombama, ki opozarjata na za
starelost njegovih stališč (str. 38 in 40; pomembni sta, ker kažeta na drugačno raz
rešitev stvari v sedmojulijski zakonodaji!). Predavanje je bilo glede na avtorjev urad
ni položaj (vodja deželne ustavne službe!) pogumno in zanimivo dejanje: namenjeno
je bilo pomirjenju emocij po »tafelšturmu« s podčrtavanjem avstrijskih obveznosti, ki
so zvezane s pridobitvijo neodvisnosti, z druge strani jih razumem kot poskus prido
bitve slovenske strani za pogajanja. S pridobitvijo neodvisnosti in zagotovitvijo meje
proti Jugoslaviji tudi z njeno prvo jugoslovansko potrditvijo po plebiscitu (s podpisom
državne pogodbe 1955 in s posebno pogodbo »o skupni državni meji« 1965, str. 31—33)
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 . 1983 • 4 309
ie uresničitev določb člena 7 vzročno tako povezana, da je -delovna sposobnost Avstrije
nri obravnavanju njenih manjšin omejena- (29 si.). Formulacija člena 7 (zlasti pre
poved delovanja organizacij, katerih namen je, »odvzeti slovenskemu prebivalstvu
njegov značaj in pravice kot manjšine«) pomeni, da določb za njegovo izvedbo m
dovoljeno »zastaviti tako, da bi bil slovenskemu prebivalstvu na Koroškem ali večjim
njegovim delom odvzet značaj manjšine« (str. 45). Tu so utemeljena tudi jasna Unkar-
tova načelna stališča, »da ima vsak otrok, ki pripada manjšini pravico do osnovno
šolskega pouka v slovenščini« (35 si.), enako vsak S ovenec tudi za uporabo sloven
skega jezika ori uradih in sodiščih na ozemlju, na katerem živijo Slovenci » 7 - 3 9 p n
em sam opozarja, da se glede sodišč uresničuje to e »za del na Koroškemjivece
manjšine« 39). Ozemlje, na katerem »živijo pripadniki manjšine, je upravi znano«,
namreč v »občinah s sedežem manjšinskih šol« (37, prim, tudi 55). Zaradi tega »tajno
ugotavljanje manjšine«, ki ga zahtevajo »tako imenovane domovini zveste organizacije
na Koroškem, pa tudi politična stran« - kot pove med vrstami - , ni mogoče, ker po
dogodkih jeseni 1972 ni mogoče ustvariti »atmosfere popolnega miru in brez nacional
nih strasti« (44); zagovarjal je stališče, da vsaka navedba »slovenščine« pri š tet juze
pomeni »izrecno izpoved k manjšini« (43). Edino razliko od slovenskih manjšinskih
stališč je pomenilo mnenje, da je mogoče dvojezične krajevne napise postaviti le v
krajih z »razmeroma pomembnim številom« pripadnikov manjšine, pri cerner je go
voril o 20 % po rezultatih prejšnjega štetja (1971; str. 39-41; besedilo člena 7 o »okra
jih« ie po njegovem mnenju preveč formalistično). Teze tega izredno zanimivega pre
davanja sem podal obsežneje ne le zaradi njegovih stališč, ki se v vec bistvenih vpra
šanjih razlikujejo od poznejšega razvoja, marveč ker mi je dr^Unkart se po^prejemu
sedmojulijske zakonodaje (pri kateri je po službeni dolžnosti sodeloval) jeseni 1976
v Celovcu izrecno izjavil, da pri interpretaciji obveznosti 7. člena državne pogodbe
osebno še vedno stoji na stališčih, izraženih v svojem predavanju. Ker bo ocena zgo
dovinske strani dela morala zajeti v celoti vprašanja ki se obravnavajo- raztreseno na
različnih mestih, se v nadaljnjem poročilu o vsebini knjige tej kritiki kolikor mogoče
izogibam, kritično pa se dotikam le nekaterih vprašanj dmgacnega značaja ki jim_ ta
ocena v glavnem ni namenjena (zlasti ne pravniškim analizam, ki so v knjigi marsikje
navzoče).
Po objavi svoje interpretacije obveznosti člena 7 državne pogodbe v predavanju
iz let 1973/74 Unkart prehaja k razvoju vprašanja po »ortstafelšturmu«, najprej k »pri
pravi Zakona o narodnih skupinah« (48-65), kjer poroča deljeno o delu »studijske
komisije« 1973-1975, »kontaktnega komiteja« 1973-1977, o pogajanjih med avstrij
skimi parlamentarnimi strankami 1974-1977 in delu odbora pravniških izvedencev
1975—1976 kar pa se je vse zaključilo s formalnim sporazumom med avstrijskimi
strankami'l . julija 1976 (63-64). Pri vseh teh organizmih so se ponavljala ista glavna
vprašanja (pojem »slovensko prebivalstvo«, pomen izraza »upravni okraj« v 6. tocKi
člena 7 odstotni delež manjšine za obveznost uporabe določb člena 7, vprašanje po
sebnega štetja za ugotovitev tega deleža in oblike tega štetja) kar se je se v zaostreni
obliki ponavljalo pri razgovorih s predstavniki manjšine v kontaktnem komiteju in
pogajanjih s pravniškimi izvedenci (odbijanje določanja obveznosti po deležu manj
šine in tudi štetja posebne vrste, zavračanje določanja teritorija uveljavitve posamez
nih pravic z odredbami). Zaradi ponavljanja teh vprašanj ni opravičeno omalovaže
vanje (gl 48 op 1) Veiterjeve objave obsežnega poročila o delu studijske komisije (kot
8 knjige serije Das gemeinsame Kärnten — Skupna Koroška, 1980, 452 str in 8 zem
ljevidov v prilogi), iz katerega so mnogo bolj kot iz Unkartovega poročila razvidna
tudi stališča avstrijskih strank do teh vprašanj in tudi do koroških Slovencev. Unkar-
tovo poročilo v nekaterih pogledih žal ni nepristransko; tako pri Veiterjevi knjigi
podčrtuje spornost njegovih izvajanj o slovenskih oblikah krajevnih imen, ne omenja
pa soglasnega umika pojmov »vindišarski jezik« in »vindišarska narodnostna skupina«
(Veiter n d 59—61, 107, 148—150), ki pa jih je jezikovno štetje na Koroškem uporab
ljalo še 1981 in jih ie v istem letu vnovič branil tudi udeleženec sej študijske komisije
Valentin Einspieler. Prav tako je značilno, da je memorandum koroških slovenskih
organizacij iz oktobra 1955 le omenjen, v dokumentaciji pa m niti njegovega izvlečka.
V poročilu je nekaj novosti o nastanku prvega zakona o dvojezičnih krajevnih napisih
iz julija 1972 (53, op. 25, toda tu omenjeni primer Eibelhofa za kraje z dvojezičnimi
krajevnimi imeni tega zakona sploh ni tipičen in je v tem smislu tu zlorabljen, enako
kot ni res da bi prišlo do protislovenske emocije »tafelšturma« »manj zaradi stvari
kot zaradi' postopka« pri sprejemu zakona /54/ — če bi bilo tako, nemški nacionali
stični nasilneži ne bi odstranili dvojezičnih napisov tudi v Selah, kjer so stali že pred
zakonom na podlagi sklepa občinskega odbora!), dalje o iskanju pragmatične rešitve
obsega »teritorija«, kar je pomenilo zahtevo po opustitvi štetja posebne vrste. V dveh
pogledih je interpretacija besedila 7. člena neutemeljena in samovoljna: to velja za
razlago pojma »upravni okraj« (Verwaltungsbezirk) s pojmom »občina« (Gemeinde),
kajti jugoslovanski predlog iz 1948, ki je bil podlaga sovjetskega predloga člena 7 iz
3 1 0 B. GRAFENAUER: POLOŽAJ KOROŠKIH SLOVENCEV
l £ A f (Stourzh, Geschichte des Staatsvertrages, 1980, 52 in 58) je namreč v točki
v a ^ v o m ^ V ^ ; I ^ U ( 0 - b S e g U 0 Z e m l j a " S s lovenskim ali narodnostno m e d n i m prebi
valstvom«) odgovarjajoče naj se prilagodijo meje upravnih in sodnih enot (units)« •
nlV„-*i}e Z a » o k r aJ e < <> teprav je očitno, da ni bil namen zajeti s tem vsega ozemia
Е п а к Г п е ' В Т е Г п
С
а
Р 0 Л " ^ " ^ T m l j a P™™*"* »prlvnih ^ sodnfh okraSv knako ne glede na »pravüa junstične logike« za zgodovinsko interpretacijo besedila
3 t o č k i l m . r e Z a m K h a v s t n ? k i h p r a ™ i n dolžnosti) nastanek k o n c n i g f S i l a 2 in
šine ™ Л ' ° b v e , z n o s t n e SM* na določanje posebnega odstotnega deleža manj-
z n a l i f e l soodaf.'t6; ÌUT * А™^а V TU n a S t a n k a p ° 8 ° d b e P l a v a l a dvojezični
Z n & f «•• ? o d a J . str 319) : v sovjetski predlog člena 7 je britanski predlog ooavstriisk
sugestiji vstavil omejitev »considerable proportion«, toda po ostri razpravi med z«
l H n ? ^ S t l r Ì h V e l e S i l j e b i l te P 0 g 0 j u m ^ n j e n (Stourzh, n . d ! 58-61 249^ s i c u r t à t
z drugačno argumentacijo Unkart 1973/74 sam prišel do podobnega sklepa (gl str 45)
po o b S h J e k o t O V s e e n i e 0 z A " * " ^ P ° W » « * t e r i L r i a l n T r e Ž v i m n e yu uuunan, Kot se je zgodilo) in odklanjanje štetja posebne vrste .„„ra,,™ —.^
avstrijskimi strankami pa se prav zaradi insistiran a n T t e h dvehstvareh kTžeTn^
s l r Ä ^ m * b , , 0 l a đ e Т Т В ^ т а Z m a n j š i n o - U n k a r t tu n e z l v z e m l s t a n š č a o tez strank, da sedmojuhjska zakonodaja brez izjeme izpolnjuje obveznosti člena 7 čenrav
prepTč^e n drug?čn n o a V ^ ^ S p r e d a v a ™ V A da j e ^ g o t ^ n l n S o
' odr J h W ß f U R9? Ì S t V e n e T * 1 1 1 6 Z a k 0 n a ° n a r o d n i h skupinah in njegovih izvedbenih
z S »name~n? n n o H ^ J f T ° P v a V n l m P r e g l e d u p o l e S N o s n i h načel izpostavljeni ziasti »nameni in podlage« te zakonodaje (65—67), sosveti narodnih skuDin Г67 71
^ ° n d p l r a n j e < < n a ™dnih skupin ob sodelovanju teh sosvetov m - 7 4 ) vprašanie d7oie
zicnih »krajevnih oznak« (74-77) in »uradnega jezika« (77-82) O tem obstoil seveda
tadi druge ,n drugačne analize, ki v besedilu Unkartovega poročila^iso upoštevane
SÄÄSSS ssvaas z ̂ S Ï ™ £i
»av n h J n l 0 n a ( ] f i k o v n e p r a v i c e v starih občinah uživa le ok^og 30 % slovencev na
Ш š £ ( 4 5 Г к Т п
е
д t
6 " 6 ™ o h m o 6 ^ h t 0 р а nasprotuje tudi prejšnjemu Unkartovemu
stališču (45), ki pa tu m omenjeno. »Sosvet za slovensko narodno skupnost« doslei Л
radi odpora koroških Slovencev glede imenovanja svojih zas topnika "e ni uresn čen"
vendar pogojne pripravljenosti za spremembo stališča ob i z p Z u v i ^ r e l p o g o i e v ^Vor '
Lrfa r q
g R, n / R o\
Z r a Z i l Š 8 l - e p r e d s e d n i k Zveze slovenskih organizac Г п Г р wfe er anu-"
Žil l ( 6 9 ) v m a r v e c ž e Predstavniki slovenskih organizacij v »operativnem kolë
& Г ' l ¥ o b ] : a v n a v a n a knjiga sploh ne omenja, niti ne povzema zf le^embra 19?9
(kanclerju Kraškemu je bil izročen 7. decembra 1979, objavljen je oiffetou^ria iQRnf
? a n T P \ g H V 0 ^ S " ? P O r O Č i l° k 0 m i s i J e G - H e r a u d - F- Matechlr - F Zwftter (Ì55 157'
180), pa tudi R. Vošpemik (Celovški zvon 1984, II/2, str 4) Nerazumliivn mi L V I
povezuje Unkart možnost sodelovanja v sosvetu z nekakim n n S T j e \ k a k o
(trditev Je konstruirana po nekorektnem citiranju S S a T s A ^ Ï ^ S S e r
nn t , n -K ^ đ l o r h t r : d i t e v o č i t n o z e l ° k r i « č e n , zlasti str .92sl) glede česar'nforem
po svojih skušnjah pričati, da Nendlova »uradna Slovenija« načelfo pre P uš& T a S
odločitve organizacijam koroških Slovencev samim. Pač pa številke o u S n f u !noH
pore« po Zakonu o narodnih skupinah po letu 1979 (str. 79 - čeprav se to ne nanaša"
na vsa javna sredstva za koroške Slovence, kolikor jih dobivajo n 7 pod аеГепакоч«
vseh avstrijskih državljanov in davkoplačevalcev, ne po^ebe? к о Г п А а skupna
™ ° п Л ^ ** H r e d S t V a ^ n a v e d e n e g a opozorila v'op. 60 str 73 o m n n a n n e t t e k - '
ten nacm) nedvoumno pričajo o resničnem pritisku na koroške Slovence liJZ „
S a S : ° k0t^dÌ n a m i ? w a n ^ d a bi se dalo to » d e m ï r a t i S s e « S z ne-"
kako »zbornico« za Slovence mimo njihovih političnih organizacij (70 si - t o h 1
memlo enak pritisk na zožitev vidne manjšine kot spremembeTòsnovni šoli 1958/590
n da bi se ob sodelovanju sosvetov dala rešiti vprašanja občin z dodatnihslovenskim
H v n f l m ^ z l k o m , Vg°d n eJse, kot so se v resnici (60 si., 79 si., op 74) pa udi Z a š a n S
dvojezičnih otroških vrtcev (104). Pri uradnih dvojezičnih krajevn h označbah [e uno
S e b ^ Q 4 , S l l t j e p o s e b n e n o y r s t e 1976 kljub očitno napačnemu rezultatu - brez obcînè
f S ? fp7fi\ S l 0 V e n c e v . ( 1 0 8 ) n a Koroškem proti 17.014 naštetim 1971 in 14 078 naštetim
1981 (276) - in neprimerni izvedbi v obliki »tajnih volitev« v do skrajnosti za/retem '
političnem ozračju z nemške strani in ob v bistvu uspelem boikotu т » ° ? L « f* Ï
t a k o T t Ì r t ! ) ' k a r V S e P ? t r J U J e P n k a r t t > v ° mnenje iz 1973/74 da % Л ^ T r a k t i
tako štetje nujno »proti man šini naperjen ukrep« (44). U n k a r t ^ s i c e r T S S ™
cunom skuša zbuditi videz pravične nevtralizacije bojtota z zvišanjem d e S s C e n "
cev v nekatenh občinah (75, 118-120), vendar po objavljenih p o d S ni mogočelz-"
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 . 1 9 8 3 - 4 311
računati absolutnega števila, za katerega se je s tem postopkom približal rezultatom
štetij 1971 ali 1981, zdi se pa, da je razlika še vedno bistvena. Z »znatnim deležem
manjšine« pogojene pravice je dobila le slaba tretjina koroških Slovencev na »avtoh
tonem naselitvenem območju«. Pomembno dopolnilo s slovenske strani predstavljenega
stanja pomenijo le podatki o vprašanju drugega uradnega jezika — ne sicer glede
občin, čeprav je pri petih priznana ta pravica ne glede na manjši kot 25-odstotni delež
po štetju posebne vrste 1976, pri petih pa razširjena zaradi ustreznega deleža Sloven
cev v občinah po stanju 1955 na celoten obseg novih občin, tako da uživa to pravico
67 % vseh na aVtohtonem ozemlju 1971 naštetih Slovencev, niti glede sodišč v sodnih
okrajih (55 % Slovencev po štetju 1971), kajti 33 % oziroma 45 % je vsekakor že »po
memben del« manjšine (Unkart 45), zlasti ker se moramo omejevati le na »priznava
joče se Slovence« (Bekenntnis-Slowenen) in ne moremo upoštevati razlike do »Sprach-
Slowenen« po Veiterjevi terminologiji. Pač pa je pomembna razlika glede deželnega
sodišča v Celovcu in glede okrajnih glavarstev (za vse naselitveno ozemlje, razen v
Smohorju) ter glede poštnih in železniških uradov (toda z omejitvijo le na »uradne
zadeve« — brez občevanja s strankami pri »okencih« /77—79, 81, op. 76/, kar je zelo
bistvena omejitev!), čeprav je vse to za ljudi pač bistveno manj pomembno kot ob
činska raven. Določbe o dvojezičnih krajevnih napisih so uresničene le za eno tretjino
v uredbi navedenih krajev (vsega 69 krajevnih napisov — 77, op. 69 ; že uredba 1977
je omejila število krajev na 91, tj. na 44 % po štetju 1971 določenih 205 krajev z 20 %
slovensko govorečih).
Na str. 82—95 sledi — po S. Korenjaku posneti — sistematični pregled »pravic slo
venske narodne skupine« z navedbo vseh ustreznih veljavnih zakonskih določb. Pri
vrsti določb se seveda postavlja vprašanje njihove uresničenosti (za vrtce-Vorschul
stufe, str. 87 in 90, op. 81 ; za osnovne šole, ali je res »vsakemu slovenskemu otroku . . .
zajamčen pouk v njegovem maternem jeziku — 82, op. 77 — ali pa samo teoretična
pravica do tega, odvisna od realne možnosti prijave k temu pouku glede na različne
okoliščine; za prepoved »zastopanja narodnega sovraštva« itd. in dela »organizacij, ki
imajo namen odvzeti . . . slovenskemu prebivalstvu njegov značaj« itd. — 84, 85). Spričo
tega preseneča polemika zoper mnenja o »omejeni izvedbi člena 7 Državne pogodbe
1955 z Zakonom o narodnih skupinah«, 82, op. 77, kajti v prejšnjem besedilu niso
ovržene vse Veiterjeve analize v tem pogledu, pa tudi ne vsa Unkartova stališča iz
1973/74 v zakonu niso upoštevana!
Svoj pregled sklepa Unkart s »pogledom naprej« (Ausblick, 95—105), kjer kratko
navaja kritična stališča slovenskih organizacij o sedmojulijski zakonodaji, osnovnem
šolstvu po 1958/59 in zahteve o radiu in televiziji (pa brez omembe pogosto postavljane
in lažje uresničljive zahteve po soglasju Avstrije na postavitev relejnih postaj za pre
nos slovenskega programa iz Ljubljane, ki jo tej RTV doslej zapirajo mednarodne
obveznosti zaradi odklonilnega avstrijskega stališča do takih postaj ob meji) ter pri
znava upravičenost zahtev po dvojezičnih otroških vrtcih, čeprav le še za pet občin in
ne enako široko, kot je to storil za učenje v materinščini v osnovni šoli, kjer priznava
pravico do tega vsakemu slovenskemu otroku na avtohtonem naselitvenem ozemlju
(102—104; 35, 82, op. 77, 86 si.). Največ prostora v tem »pogledu naprej« pa vendar po
sveča tezi o nepripravljenosti politikov slovenske narodne skupine za pameten raz
govor; češ da »ignorirajo ali ocenjujejo za nezadovoljive« celo »pravne in dejanske
ukrepe v korist narodne skupine« celo, »če ustrezajo lastnim željam in zahtevam«, ob
tem pa izražajo »svojo skrajno sovražnost do avstrijskih, zlasti koroških politikov«
(97). Predložena dokumentacija take res do skrajnosti zaostrene označbe nikakor ne
opravičuje (97—100). Glede Kirchschläger j evega uvodnega pozdrava srečanju sudetskih
Nemcev na Dunaju je izražena kritika in obžalovanje, sploh pa nikakršno »sovraštvo«
do predsednika republike, izvoljenega tudi s_ slovenskimi glasovi (ob zadnjih predsed
niških volitvah je najvišji odstotek glasov v vsej Avstriji dobil Kirchschläger prav v
občini Sele). Izsiljeni govor deželnega glavarja Wagnerja zboru žrtev medvojnega te
rorja in boja proti obstoju Slovencev v deželi ob 40-letnici 14. aprila 1942 zjutraj
izvršenega policijskega »napada« na preko 200 slovenskih družin s preko 1000 člani
(Rausch, Der Partisanenkampf in Kärnten, 12) 12. aprila 1982 v Celovcu, je bil gotovo
netakten zaradi podcenjevanja slovenskega boja proti nacizmu na Koroškem in poli
tične usmerjenosti zoper stališča manjšine o Zakonu o narodnih skupinah, a je vendar
kritiziran korektno, čeprav ostro, toda v avstrijskih časnikih bi zlahka našli tudi še
mnogokaj precej ostrejšega. Zgodovinske netočnosti so v ostalem tudi v na partizanske
boje na Koroškem namerjeni op. 84, str. 100 si.: medtem ko J.Rausch govori le o tem,
da je bilo tudi v pretežno ali povsem nemških delih Koroške število žrtev nacističnega
režima visoko (»dass auch aus dem überwiegend oder rein deutschsprachigen Bezirken
Kärntens hohe Zahlen über Opfer des NS-Regimes vorliegen«), je avtor opombe za
pisal trditev, da »krvni davek, ki so ga koroški Slovenci morali plačati v tistem času,
sorazmerno ni bil večji kot oni nemških Korošcev« — torej naj bi jih (po štetju 1939)
padlo v boju proti nacističnemu režimu devetkrat toliko kot Slovencev?! Ali pa je
avtor pomotoma prištel še vojake, ki so padli v Hitlerjevih vojskah?
3 1 2 B. GRAFENAUER: POLOŽAJ KOROŠKIH SLOVENCEV
širiefosti In ™«S? t P r e g a d ! l a s e s r e c a m ° z -Uradnimi podatki in dejstvi o raz
širjenosti m moči slovenske narodne skupine na Koroškem- (105-146) Podatke Šteti 1
do 1976 je pripravil R. Unkart že leta 1977, šolsko statistiko 1976-1983 in s^veriske
S S S r l b e
V , ? ^ - - 1 9 7 ^ 9 8 1 1 ,
S t a t i S t l C n i ° d d e l e k U r a d a k o r o š k e Ä e A n gled uporabe slovenščine kot cerkvenega jezika A. Ogris. Jezikovna štetia 1971 in IQRI
a S i ^ ^ ^ o v i j a n e ; v rubriki »Slovenci« z a j e m a j I s fka tegon/e v
s t u l p U a t k i n % ^ a V ì ™ t U d 1 ^
, 0 V e n S , k Ì j e Z i k ( b o d i s i n a P r v e m> b o d i s i n a drulem me-
njihov odstotek l ili f 1 ( 1 0 6 : c e î o k u P n o š t e v i l ° Prebivalstva, število Slovtncev in
17 0Ш ^ J r ^ T ? 1 1 prebivalstvu) so navedeni za vso deželo (Slovencev
za ozim^fp , Hv! w — ° k r a J , e i n ? U S O d n i h 0 k r a j e v V v k a t e r i h s o b i l i t u d i Slovenci;
m °
Z S v Ж - , ™ S O l r M 3 5 ° b č i n > n i s o P ° d a t k i Posebej navedeni, a na dru
gem mestu v knjigi (151) je kot število prebivalstva navedeno okrog 120 000 za Sin
n u h n l Ä 1 6 0 0 0 - R , e Z U l t a t i Š t e t j a 1 9 8 1 ( 1 0 7 : P° l e S i s t i h kategorij še 'windisch« m
S ™ » H S° " a v e d e 0
n i z a v s o d e ž e l ° (Slovencev 14.078) in za vse politične okraje
S ^ n ^ X ^ e , ^ Î e , . S î a t i s t i c I l i p a d e c s l o v e n c e v (2936) se nanaša predvsem na po i-'
^Celovcem r i 4 e 0 V l n t t r ' t < 7 7 ? . Cfovec-dežela (912) in Velikovec (933), skupaj 2622,
H ™ ! T ? ( •?L"î B e l J a k o m (59). kjer gre pač predvsem za Marijo na Zilji pa 2821:
Ä S 4 " (V4P,f
daniih š t i r i h o b e i n a h Smohorskega političnega okraja za 35 -
trSf ^ L . d ° !)- > > T a ] n o us tavl janje maternega jezika 1976« je objavljeno v
Stavno in пН*ГД1Р ГЛт2 а d e Ž ^ 1 0 ( k a t e g ° r i J ^ glasovalni opravičenci, oddane kuverte
Ä L W Nernci /število in odstotki/, Slovenci /3941 - le število, kot pri
п о ? ж ^ о ^ J / a t e | 0 r i J , a h / ' H r v a t i ' M a d ž a r i , drugi /1413/, neveljavni /6320/) in za
oh к П ? Ì ie (Z ^t"111 kategorijami; vse 108); le tu gre za nespremenjene avtentične
l b * e , o b r e rezultata, Objava po novih občinah (z istimi kategorijami, a z odstotki
o Š k ^ l £ ^ l l a » N e u m c e V l e z a o b e m e s t i s Posebnim statutom in za tiste
TиТ'Л ? dvojezičnih osnovnih šol) je glede odstotka Nemcev že korigirana
ob^nP ? r m I P J e r a č u n i (109-117), enako tudi objava rezultatov po občinah Ш 5 za
uoravičencT о н Т а п
1 т 1 ° 5 П 7 П 1 ^ SO}ami ( 1 1 8 - 1 2 ° ; t u ie kategorij manj - glasovalni
пон а7кпГ 'Q° \
k U / ? r t e / š t e v i l ° i n odstotki/, Nemci /število in odstotki/, ni pa
na a t t e d i ! l o v e n c l h . tako da ni mogoče izračunati »korigiranega« števila Slovencev
t
a J ~ naselitvenem ozemlju); preračun za stare občine je glede absolutnih
T T n Ï Ï J л Г ? ! d u " a : , s k l centralni statistični urad, glede odstotnega deleža Nemcev pa
Unkart. V Unkartov prvotni elaborat spadajo še statistični podatki za dvojezično šol-
S t i č n i h Т Л 1 w / f - S O l S k 0 l e î ° Ш 5 / 7 6 (120-122) glede števila dvojezičnih šol po
političnih okrajih (z ločenim podatkom o šolah, kjer so bili v resnici prijavljeni učenci
števuo A f f ) Ш J t e V i l ° - ° b Č l n S t e m i š o l a m i ( z i s t ? m razlikovanjem),Jkončno le
S ° „ ^ k S I o v e n ? k l m u c n i m jezikom po političnih okrajih (število vseh učencev,
okXiih nï s l°venskim poukom /skupaj 888/ in njihov odstotni delež: v političnih
okrajih Celovec-dezela in Beljak-dežela po 5 %, Velikovec 17,9 %) Statistični oddetek
deželnega urada je pripravil pregled deleža k slovenskemu pouku prijav enih ucenœv
L - 3 . razreda za šolska leta 1976/77-1982/83 za deželo v celoti, za p o l S e okraie in
Senclv 2 teriteviino7n ^ T U ' f V ^ i ' Р " S 6 * * 1 i n ° к г а ј Ш S° navedeni " e v O o ^ e h
S ?£Zwгл î ^ ? m °^slotni d e l e z slovenskih učencev za vsako leto, po občinah pa
le odstotni delez slovenskih otrok. Ta odstotni delež se sicer na sploh v obravnavanem
s t m n £ p ° v e c u l e /v deželi od 2,76 na 3,9%), vendar le zaradi močnega upadanj™
tenPtnoST4tn
ekaap0trokH ; ? e d t e m k ° j e b U o š t e v i l ° slovenskih šolarjev v bistvTkon-
n i 3 л Z Z J° ? o d a t k i o učencih 1. razreda v letih 1980/81-1982/83 (102) Ogrisov
S ï r i d Y S S Ä (m~l3b Z z e n * e v i d o m > v < * a - đanašnje^tanfe po anketi
fkret D O Ä O ? P M V § a IeK k a V C e r k v i k o t t u d i g l e d e j e z i k a P r i druSih o b r h i h
eSrt» ? w i - P S- }- P T t a b e h : e p o d a n a s t a t i s t i k a za deželo in politične okraje
glede števila župnij ter posebej onih s slovenskim in dvojezičnim cerkvenim jezikom
nato pa so navedeni podatki o jeziku vseh župnij za 35 občin z dvojezičnimi TolarnT
S h S e T T t f i *%^њ*Л*?РП111¥ % JSŠh V d e Ž e l i ) ' d voJezičnega v različnih ошжап 58 (17,3 %) Zemljevid kaze vzhodno od St. Lenarta pri Sedmih studencih sko-
K S S l ^ e ~ / e S V ^ ^ S t 0 p n j i - "Poubi jane s l o v e n S v cer-
,Zl' I p n m e ^ a v i z ozemljem dvojezičnih šol iz leta 1945 je to ozemlje precej okrušeno
vzhodno od Celovca in v Ziljski dolini, resno okrnjeno pa tudi severno od v S t o v r a
v r k n ; f «
n a
t
t a b K l a ^ e z u î ™ t o v o b č i n s k i h volitev in volitev v deželni zbor 1973-1979 ter
Гп m e i lSk°/b0rn}C0 19 7,6-1981 (132-139) daje podatke o vseh in slovenskih glasovfh
nnrtftut o t n i d e l e z / ° v e n s k i h glasov za deželo in prizadete politične okrale (133) terTste
S t k a e S l Z f > s f o T e r k
J i h 0 r r % P n H 7 ^ ™ d e Ž e l n i z b o r « ^ Ä s o v f z a n f
wenisch<) po štetju 1971, odstotek Nemcev po podatkih preštevanja 1976, odstotek
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 - 1 9 8 3 - 4 313
k slovenskemu jeziku prijavljenih šolarjev 1.—3. razreda osnovne šole in število dvo
jezičnih šol (oboje v letu 1975/76, z ločenim podatkom o številu šol, na katerih so bili
res prijavljeni učenci k pouku v slovenščini), odstotek za slovenske liste oddanih ve
ljavnih glasov in število z njimi izvoljenih odbornikov pri občinskih volitvah 1975,
odstotek veljavnih oddanih glasov za slovenske liste pri volitvah deželnega zbora 1975
in pri volitvah v kmetijsko zbornico 1976, število zadrug in društev s sedežem v občini.
Pregled je po svoje zanimiv in kaže Unkartovo dobro poznanje problematike, a o nje
govi vrednosti pozneje. Dopolnjujeta ga še zemljevid dvojezičnih šol (1975/76), zadrug
in društev po starih občinah in zemljevid današnje upravne razdelitve (občine po po
litičnih okrajih).
Tretji poglavitni razdelek je izvleček izvedenskega poročila G. Hérauda, F. Mat-
schera in F. Zwitterja o pravnem položaju Slovencev na Koroškem in v Furlaniji —
Julijski Benečiji, ki v celoti zajema poročilo o Koroški in sklepne primerjave, izpušča
pa oddelke, ki so posvečeni posebej Slovencem v Italiji (147—182), čeprav bi bili za
koroške bralce kot primerjava najbrže koristni (še bolj seveda primerjava te vrste
s položajem v SR Sloveniji!). Poročilo govori v uvodu o nastanku, poteku in metodi
dela, težavah pri tem in dispoziciji poročila, čigar namen je bil omejen le na registri
ranje položaja, medtem ko se avtorji vzdržujejo tako od spornih vprašanj interpreta
cije meritornih pravnih norm kot od zavzemanja stališč do pravnih ali drugačnih
zahtev obeh obravnavanih narodnih skupin (149). Poročilo je razdeljeno v oddelke
o naselitvenem ozemlju in demografskih razmerah (150—152), meritornih pravnih virih
in odprtih vprašanjih v zvezi z njimi (152—158), o stvarnih področjih (šolstvo, splošno
kulturno življenje, položaj manjšine v političnem življenju, uporaba manjšinskega
jezika v uradih in pri krajevnih napisih, kazenskopravno varstvo manjšine in cerkvene
razmere, 158—179) ter v sklepno primerjavo (179—182). Za Koroško ne vsebuje nobenih
novih pravnih dopolnil (Matscher je ob delu razpolagal pač tudi z Unkartovim gra
divom iz leta 1977) razen sporočila, da je bila 1980 odredba o tajnem ugotavljanju
maternega jezika (štetje posebne vrste) odpravljena (113). Pomembno pa je, ker z na
vajanjem spornega relativizira vrednost marsikatere teoretično veljavne pravne do
ločbe v razmerju do življenja. Tu taka opozorila poročila samo povzemamo: razlika
med ocenami števila Slovencev na Koroškem (po uradni avstrijski oceni, oprti pač na
štetje 1971, za 1980 15.000 do 18.000 »Bekenntnis-Slowenen«, po oceni predstavnika slo
venskih organizacij dodatno še kakih 20.000 do 25.000 »Sprach-Slowenen«, ki govore
kot občevalni jezik tudi slovenščino ali slovenski dialekt, a tega pri štetjih ne prijav
ljajo, 151) ; problem »asimilacije« (152) ; spornost pravne interpretacije izraza »Bezirk«
v členu 7 (154) ; pogojenost uresničevanja različnih v življenju nepopolno uresničenih
pravic (uradni jezik, finančna podpora manjšini, uresničevanje zakonske pravice do
slovenskega pouka) s sodelovanjem v sosvetu (155—157), enako glede nadaljnjega prav
nega razvoja (157); izrazito zapostavljanje manjšine pri dvojezičnih otroških vrtcih
(158 si., 164) ; subtilni pritiski zoper prijavljanje k slovenščini kot pogoj za učenje slo
venščine v osnovni šoli (160) in neugodnost same oblike tega (zakaj ne velja za sloven
ske otroke prirodna obveznost, katere se je mogoče oprostiti le z odjavljanjem, 160,
164) ; težave pri gradnji relejnih postaj za sprejem slovenske televizije (166 si.) ; razlike
med zakonskimi določitvami o položaju slovenščine pri uradih in resničnostjo (170 si.) ;
načelna omejitev same pravice le na uradne zadeve, ne pa tudi na privatnopravne
(170) ; omejitev dvojezičnih krajevnih napisov na ozemlje le z okrog 30 % Slovencev,
pa še to ni uresničeno zlasti zaradi nasprotovanja prizadetih občin (173) ; pomanjkanje
delovnih mest in s tem povzročena močna dnevna migracija na delo v sosedstvo (175) ;
vprašanje slovenskega verouka za slovenske otroke, ki sicer niso prijavljeni k sloven
skemu pouku (178). Zanimiva je z ene strani teza, da kljub slabši globalni zakonski
ureditvi v pragmatičnem smislu kažejo »italijanski uradi s fleksibilnostjo, improviza-
cijskim darom in toleranco večjo sprejemljivost in po splošnem videzu na splošno več,
kot je to na Koroškem« (157), z druge strani pa skupno mnenje o možnostih, ki bi jih
pomenilo uresničenje sosveta narodne skupine (180 in tudi že prej). Elklittovo poročilo
o možnosti parlamentarnega zastopstva Nemcev na Danskem (183—186) je prekratko
za kakšno bistveno spoznanje, pa tudi vzporednost s koroškimi Slovenci je vprašljiva
(razlika: deželni zbor — parlament; ne gre le za število manjšine, marveč za bistveno
drugačno razmerje do prebivalstva Danske, ki je štelo 1970 skoraj 5 milijonov!).
Drugi del knjige, posvečen predvsem pravnemu sporu o noveli volilnega reda,
uvaja kratko Wadlovo poročilo o slovenskih kandidaturah pri petih od devetih volitev
deželnega zbora 1945—1979 (štirikrat slovenske stranke niso nastopile), kjer navaja za
vsako volitev slovenske stranke, število glasov zanje in njihov odstotni delež od ve
ljavno oddanih volilnih glasov. Popraviti je treba trditev, da D. Nećak v svoji knjigi
Volitve na Koroškem, 1982, ki je danes temeljna monografija za volitve do 1971, ni za
volitve 1949 navedel rezultatov za vsako slovensko stranko posebej: ustrezne podatke
je navedel na str. 221 (manjkajo le v končnem tabelarnem pregledu). Za volitve
7. oktobra 1979 pa podaja Wadl celotne rezultate po volilnih okrajih — najprej splošne
314 B- GRAFENAUER: POLOŽAJ KOROŠKIH SLOVENCEV
o volilnih upravičencih in oddanih glasovih, nato pa o glasovih za vseh pet strank
med njimi tudi za KEL (Koroška enotna lista).
Jedro pritožbe, ki jo je vložila KEL (193—198), je mogoče povzeti z dvema tezama-
a) meje med na novo urejenimi volilnimi okraji so zavestno potegnjene tako da dele
slovensko ozemlje med vse štiri 'nove okraje ter s tem listi manjšine povsem onemo
gočajo doseči poslanski mandat v deželnem zboru; b) večina v deželi je dolžna spre
meniti meje med volilnimi okraji in povečati število poslancev na takšen način da bi
manjšina mogla poslati v deželni zbor -ustrezno zastopstvo«. Medtem ko vsaj pod a)
ugotovljeno dejstvo (ce pustimo motive ob strani) ni sporno, se pritožba za zahtevo
pod b) sklicuje na vrsto avstrijskih zakonov ustavnega značaja, ki določajo pravice
manjšine.
Na to je vodja deželnozborskih volitev Lobenwein le ugotovil, da pritožba ni pod
prta s protipravnostjo volilnega postopka, zato si je pri ustavni službi svojega urada
oskrbel le pravno mnenje o ustavnosti novega volilnega reda za koroški deželni zbor
(199—200). To mnenje sta izdelala Unkart in Glantschnig (200—220). V večini -mne
nja« gre le za značilno pravno polemiko glede interpretacije različnih zakonskih do
ločb in njihovega pomena v razmerju do posameznika oziroma do manjšine kot celote
Pri obravnavani določitvi volilnih okrajev se sklicujeta zoper tezo o zavestni raz
delitvi Slovencev na vse štiri volilne okraje (a gl. str. 23 si. !) na zgodovinske in soci-
alnogeografske elemente, ki jih je koroški deželni urad pozneje močno razvil v svoii
»dokumentaciji« (naslonitev ureditve na politične okraje iz srede 19 stoletja /210 si/-
delitev Koroške na zgornjo in spodnjo /211, 214/; podobna delitev volilnih okrajev za
deželni zbor v volilnem redu 1902 /212/ in delitev zgornje in spodnje Koroške v na
črtu volilnega reda 1919 /214/), konkretne podatke pa navajata le v dokaz teze da
slovenska lista nima za seboj niti polovice slovenskih volilcev (rezultati deželnozbor
skih volitev 1975 za 6 občin s primerjavo odstotnega deleža Slovencev po štetju 1971
in deleža glasov za KEL 1975 /217/ in podatki o odstotni razdelitvi glasov med stranke
v vseh 23 občinah, v katerih so nastopile slovenske liste pri občinskih volitvah 1979
/217—219/), kar spremlja še zelo sporna teza o nepomembnosti vprašanja češ da en
sam poslanec v deželnem zboru -stvarno ne bi mogel posebno močno vplivati na poli
tiko in odločitve deželnega zbora« (216; možnost doseči poslanca bi bila namreč po
membna za intenzivnost različnih oblik političnega življenja manjšine in njeno večjo
koherentnost pri tem — torej tudi pomembna za slovensko narodno zavest).
Ista ustavna služba urada koroške deželne vlade je v prvi polovici 1980 pripravila
prenovljene -podatke in dejstva k položaju slovenske narodne skupine na Koroškem
aprila 1980« (221—229). Poročilo računa na okrog 15.000—17.000 Slovencev v vsej deželi
na -avtohtonem naselitvenem območju« ( = občine z dvojezičnimi šolami) po štetiu
1971 pa 15.680 ali 13 % od 120.191 prebivalcev (221), nato podaja številčne podatke za
dvojezične osnovne sole in glavne šole s slovenskim poukom (ob tem tudi skupno šte
vilo obeh vrst sol v deželi), srednjih, višjih in visokih šol z možnostjo učenja sloven
ščine ali študija slavistike (222). Podatki o šolarjih prvih treh razredov 1979/80 s slo
venskim učnim jezikom (222) so isti kakor v obsežnejšem pregledu iz leta 1983 (123)
vendar so tu dopolnjeni s podatki za šolska leta 1977/78—1979/80 glede šolarjev v
glavnih šolah s slovenščino kot učnim predmetom, šolarjev na srednjih in višjih šolah
(oboje pomeni nižjo in višjo stopnjo srednje šole oziroma gimnazije) z istim predme
tom in s številom študentov na Zvezni gimnaziji za Slovence (223 — povsod so nave
dene le absolutne številke brez razmerij do drugih študentov iste stopnje na Koro
škem!), nadalje s skupnim številom učiteljev v deželi in številom in odstotnim deležem
usposobljenih za dvojezični pouk na obveznih šolah, ter s številom učnih moči na slo
venski gimnaziji in njihovim odstotnim deležem učiteljev na splošnoizobraževalnih
-višjih« šolah (223). Nato se vrste podatki o slovenskih dijaških domovih šolskih nad
zornikih pri deželnem šolskem svetu in pri okrajnih šolskih svetih, statistika društev
časnikov in časopisov (vse 224), drugih kulturnih ustanov, prireditev slovenskih odda^
pri koroškem radiu ter o cerkvenem jeziku (vse 225, gl. 126—131 ; podatki se razliku
jejo: tu je 8 župnij s slovenskim in 61 s slovenskim in nemškim cerkvenim jezikom
tam 11 oziroma 58), o uradih s slovenščino kot dodatnim uradnim jezikom (225 si) '
dvojezičnih krajevnih napisih (226: aprila 1980 okrog 60 postavljenih gl 77 op 69 zâ
1. januar 1983, ko jih je bilo šele okrog 10 več!), o volilnih rezultatih'za občinske vo
litve 1979. volitve v kmetijsko zbornico 1976 in volitve v deželni zbor 1975 in 1979 (vse
bistveno popolneje 133—144 in 192, tu brez vsakega novega podatka) in podatki o go
spodarstvu s sporno tezo o relativno ugodnem položaju na ozemlju kjer živi manišina
227—229).
Zadnji del -dokumentacijske vrste« je -stališče urada koroške deželne vlade« o
-razdelitvi volilnih okrajev in slovenski narodni skupini« (230—301) Povod za elabo
rat so bila tri vprašanja, ki jih je postavilo ustavno sodišče koroški deželni vladi v
zvezi z razdelitvijo dežele v volilne okraje: vprašanja se nanašajo 1) na -vidike« (Ge
sichtspunkte), ki so bih merodajni pri razdelitvi; 2) na -zgodovinske geografske je-
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 . 1 9 8 3 - 4 315
zikovne, verske, gospodarske, etnografske in kulturne momente«, ki so določali to de
litev (in obenem že starejšo delitev v politične okraje) ; 3) na vprašanje »enotnosti«
med štiri volilne okraje razdeljenega »naselitvenega področja slovenske manjšine« v
»zgodovinskem, geografskem, verskem, gospodarskem in kulturnem pogledu«, posebej
glede na »razvoj slovenske manjšine« (229). S temi vprašanji je bila določena celotna
dispozicija »študije« (230), ki jo je izdelal Glantschnig ob Unkartovem sodelovanju, pa
z uporabo prej pridobljenih »mnenj« koroškega deželnega arhiva (A. Ogris), oddelka
za planiranje v uradu koroške deželne vlade (Peter Fercher; F. Kalan s tega urada je
izdelal 22 zemljevidov) in vodje urada za podpiranje izobraževanja odraslih (Gerhard
Baumann).
Elaborat v prvem delu — po uvodni utemeljitvi vzrokov, zaradi katerih se je
omejila Koroška na čim manjše število volilnih okrajev (2 volilni okrožji s po 2 okra
jema; dežela je bila od 1923 naprej en sam volilni okraj) — razlaga nastalo razdelitev
z načeli čim večje izenačenosti okrajev glede števila prebivalstva in povezanosti (Kon
nexität) v vsakem okraju združenega prebivalstva in z ustavnim predpisom o »skle-
njenosti volilnih "okrajev«. Po zadnjem predpisu so združili avtonomni mesti Celovec
oziroma Beljak s političnima okrajema Celovec-dežela oziroma Beljak-dežela, ostalo
Koroško pa razdelili po »splošno priznani ločnici med zgornjo Koroško in spodnjo
Koroško« (232—235 in zemljevid 22). Kot zgodovinska vzgleda, ki se jih je razdelitev ,
»trudila« upoštevati, se navajata delitev v dva volilna okraja 1919 (v zgornjo in spod
njo Koroško) za »zvezo volilnih okrajev« (237 si. in zemljevid 11 ; vendar z razliko, da
je bila »ekspozitura Feldkirchen« tedaj pri spodnji, 1979 pa pri zgornji Koroški!) in
ureditev štirih volilnih okrajev splošne kurije 1902 (238 si. in zemljevid 10 — vendar
se je ta delitev od delitve 1979 precej razlikovala in je bilo slovensko ozemlje razde
ljeno v bistvu le med dva volilna okraja /vse razen štirih občin v političnem okraju
Smohor in ene v Volšperškem/; pri njej se tudi v glavnem ni uveljavila tradicionalna
meja med zgornjo in spodnjo Koroško, ker sta spodnjekoroška sodna okraja Feld-
kirchen in Borovlje iz celovškega' političnega okraja pripadla k zahodnima volilnima
okrajema; od 90.000 na Koroškem strnjeno naseljenih Slovencev po štetju 1900 jih je
bilo po tedanjih deželnih mejah v navedenih dveh volilnih okrajih le 7100, po sedanjih
mejah pa od 74.720 /elaborat ima številko 73.456, a držim se svojega izračuna po Ko
roškem zborniku 1946/ le 4500 /dve volšperški občini sta danes v Jugoslaviji/; Slovenci
so bili torej po sedanjem stanju razdeljeni v bistvu le med dva okraja, v celovškem
volilnem okraju jih je bilo 42.826, v beljaškem 27.438, zunaj je bil le šmohorski, v ka
terem je bilo vsega 6 % Slovencev na Koroškem). Besedilo se sklicuje tudi na volitve
v deželni zbor 1848 s povsem drugačnim značajem (razdelitev poslancev med fevdalce,
mesta in podeželje!), ne upošteva pa v istem letu delitve dežele v volilne okraje za
frankfurtski in za dunajski državni zbor (pri katerih navedene socialne delitve po
slancev ni bilo!); v prvem primeru je bila Koroška razdeljena med 5, v drugem med 6
volilnih okrajev in pri nobeni od teh dveh delitev se ni uveljavljala meja med zgornjo
in spodnjo Koroško (gl. V. Melik, Zgodovinski časopis 2—3, 1948—49, str. 79—80, zem
ljevid po str. 134; Wadl, Carinthia I 173, 1983, str. 369—372).
V drugem razdelku se poleg »političnih okrajev« kot podlage za določitev volilnih
okrajev 1979 (tudi že 236 si.) pojavi kot njihovo ozadje v nenavadno poudarjeni meri
delitev v zgornjo in spodnjo Koroško. »Zgodovinska« delitev dežele v politične okraje
— tako jo označuje elaborat — naj bi se začela že 1849/50 (241), res pa je tedaj ostala
le v načrtu, ker tedanji patent o deželni ustavi sploh ni stopil v veljavo; uresničena
je bila le razdelitev v 29 sodnih okrajev, ki so imeli obenem določene funkcije v upravi
do zakona o ureditvi političnih upravnih uradov 19. 5. 1868, ko so bili šele po načelu
ločitve upravne in sodne oblasti v resnici ustanovljeni politični okraji; ti se odtlej
razen izločitve Celovca z okolico in Beljaka z okolico ter spremembe državne meje
1919/20 res niso več spreminjali. Vse to pa spada brez »zgodovinske« patine le v čas
komaj 110 let pred 1979! Kljub temu naj bi ta »zgodovina« dokazovala neke posebne
»naravne danosti« in nenadoma se celo pojavlja trditev o nekakih posebnih »okrajnih
zavestih« (243, tudi že 211 — doslej smo vselej brali le o nenavadno močno razviti de
želni zavesti, kot plodu izredne prirodne enotnosti Koroške!). Posebej je izpostavljena
delitev v zgornjo in spodnjo Koroško, ki naj bi imela svoje izhodišče že v antiki, ko
naj bi s središčem v Teurniji živela menda 600 let kot posebna civilna provinca (245
in zemljevid 12; pri besedilu gre za strašen nesporazum, pa tudi meja na zemljevidu
je napačna), nato pa v delitvi v po dva arhidiakonata (zgornjekoroški, spodnjekoroški)
ne le severno od Drave na območju salzburške nadškofije, marveč tudi južno od nje
na oglejskem območju (244 in zemljevid 13). Z drugačno, skoraj 1000 let trajajočo cer
kveno delitvijo dežele po Dravi opravi elaborat zelo tiho in brez poudarka o njeni
neskladnosti z mejo med zgornjo in spodnjo Koroško (252 in zemljevid 12 in 13). Zato
pa se sklicuje v posvetni upravi na kopico kratkotrajnih in premalo natančno pove
danih stvari: na imenovanje Majnharda Goriškega kot grofa »zgornje in spodnje Ko
roške« (leta 1383; 245), postavitev dveh »pobiralcev davka« v Beljaku in Št. Vidu (245
316 B. GRAFENAUER: POLOŽAJ KOROŠKIH SLOVENCEV
in zemljevid 2, leta 1484, z drugačnimi mejami, kot jih uveljavlja novela 1979), delitev
dežele v terezijanske in jožefinske kresije (244, 249 si. in zemljevid 4 in 5) in mejo
Ilirskih provinc na Koroškem 1809—1813, ki se je nato še nadaljevala do 1825 kot meja
med Ljubljanskim in Graškim gubernijem na Koroškem (246, 251 in zemljevid 6, 7 in
8; ne gre za mejo »Ilirskega kraljestva«, ki je živelo le na papirju patenta, v resnici
pa ni obstajalo), pa tudi na četrti od 15. do 18. stoletja glede vojaške organizacije (249
in zemljevid 3, kjer pa ni upoštevana situacija, ko je bil Beljak sedež posebne četrti
poleg »zgornjekoroške«). S Paschingerjevo geografsko delitvijo Koroške kot celote (v
»notranjo« in »obrobno« Koroško) ima poročilo težave, ki jih v resnici ne razreši
(246 si.), medtem ko se podobni Fresacherjevi koncepciji o enotni Koroški (Warum
wurde nicht Villach die Hauptstadt von Kärnten, Heimatkundliche Beiträge zur Ge
schichte Kärntens, 1980, 41—45) sploh izogne. Navajanje sodobnih upravnih delitev
(npr. okrožnih poljedelskih uradov v Celovcu in Beljaku, 247 si.) in gospodarskega vpli
va Beljaka in Celovca (256 si. in zemljevid 18) za historično argumentacijo pač ni po
sebnega pomena. Prav tako malo pomeni navajanje področij s posebnimi zgodovin
skimi težišči (248 in zemljevid 1), kjer je poleg tega trditev, da z mejami volilnih okra
jev ni prerezano »nobeno« od centralnih zgodovinskih področij (248) : v resnici severna
meja slovenskega »naselitvenega območja« reže le beljaško težišče, meje volilnih
okrajev pa na zahodu ziljsko, na severu celovško in na vzhodnem robu podjunsko
(prim, zemljevid 1 in 22). Za današnje verske in cerkvene organizacijske razmere pri
zna elaborat, da nimajo posebne povezanosti z delitvijo dežele v volilne okraje (252 si.).
V kulturnogeografskih sestavinah, ki jih elaborat še ponuja za razlago nove delitve,
pa je mnogo zelo problematičnega in spornega: Christalnickova označba »pomešanosti«
slovenskih in nemških Korošcev v »eno samo ljudstvo« (254, 16. stoletje) izraža pač
fevdalno pojmovanje ljudstva zgodovinske dežele, za katero jezik ni bil pomemben
razlikovalen kriterij, za naš čas z drugačnimi pojmovanji pa je neuporabna in zavaja
v zmoto (tudi glede »meje« v deželi). Podobno je s krajevnimi imeni (254), ki pričajo
le o srednjeveški poti do med 15. in sredo 19. stoletja jasne razdelitve Koroške po jezi
kovnem kriteriju v dva zelo čista etnična bloka, a o tem več pozneje. Delitev dežele
v različna »hišna področja« je vselej relativna, saj je odvisna od postavitve tipologije
in razgleda v sosedstvo. Povsem drugačno podobo kot Moser (254 si.) daje v tem po
gledu A. Melik (Gospodarska in družbena zgodovina Slovencev, Agrarne panoge I, 1970,
str. 591), ki kaže povezanost južnokoroških hišnih oblik z ob,likami na jugoslovanskem
slovenskem ozemlju (v skladu z Rhammom). Podobno je pri drugih etnografskih sesta
vinah (255 si.), za katere V. Novak (Über den Charakter der slowenischen Volkskultur
in Kärnten, München 1973) dokazuje njihovo povezanost z osrednjimi slovenskimi pod
ročji. Po svoje je kar zabavno ločevanje zahodne, srednje in vzhodne Koroške po obliki
ženskih klobukov (256), ko se razlikuje noša na nemškem ozemlju od slovenske noše
prav po tem, da nobena slovenska noša ne pozna ženskega klobuka! Na vprašanje
o jezikovnem ozadju delitve v volilne okraje elaborat ne odgovarja.
V odgovoru na tretjo skupino vprašanj je elaborat skrajno skop in izpušča vrsto
zgodovinskih dejstev, neskladnih z utemeljevanjem poteka meja volilnih okrajev. Pri
označbi naselbinskega prostora se omejuje na poročilo o prikazu sodobnega stanja po
štetju »Bekenntnis-Slowenen« leta 1971 (258—263) s tezo, da je po »jezikovnih razme
rah« le »zelo težko govoriti o enotnem področju«, naseljenem s Slovenci (263). Na
selitev Slovencev in srednjeveška kolonizacija (bavarsko priseljevanje naj bi se začelo
že v 8. stoletju!) naj bi omejili Slovence že okrog 1450 na »jezikovno mešani prostor«
v katerem so živeli okrog 1900 (263 si.). Ko je 1848 postalo aktualno vprašanje poseb
nega skupnega slovenskega okrožja na Koroškem, je to »prvi svobodno izvoljeni (sic')
deželni zbor« odklonil, v njem tudi en »zastopnik Slovencev« (264). Jezikovni razvoj
dežele z neprestanim naraščanjem nemško govorečega prebivalstva (zlasti po 1900) ki
ga elaborat le registrira brez analize vzrokov (265—269) in dogodki po prvi svetovni
vojni (Milesova misija, plebiscit; napačna je trditev o omejitvi plebiscitnih con na
podlagi Milesovega poročila) naj bi dokazovali »neločljivo povezanost jezikovno me
šanega prostora s historičnim dogodkovnim potekom vse Koroške« (268) Današnji slo
venski naselitveni prostor »ne predstavlja nobene sklenjene enote« ker ga večkrat
preprezajo nemške cone (269). Tudi v gospodarskem pogledu ni enoten ker je na
vezan na dve središči, Beljak in Celovec, kamor odhaja 64 % dnevnih delovnih mi-
grantov (Pendler) na delo (269 si.). Etnografski momenti ne razlikujejo Slovencev od
Nemcev: v posameznih dolinah nosijo isto nošo slovensko in nemško govoreči ljudje
ki so povsod, tesno prežeti med seboj (krajevna imena, hišna imena, šege ljudska pe
sem itd., 270—272), obratno pa se ljudski jezik (čigar posebnost v razliko od nemškega
m nikjer poudarjena!) loči v tri različne dialekte, v Rožu menda z velikim številom
nemških izposojenk (272). Poseben značaj slovenskega dela prebivalstva »ni prizadel
enotnega razvoja dežele«, »ni posebnega historičnega razvoja jezikovno mešanega pod
ročja na južnem Koroškem« (272—273). Statistične priloge dajejo pregled dnevne de
lovne migracije na Koroškem po političnih okrajih (275, brez diferenciranja sloven-
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 - 1983 . 4 317
skega naselitvenega področja), podatke o Slovencih in njihovem deležu na Koroškem
kot celoti (ne za slovensko naselitveno področje!) pri štetjih od 1880 do 1981 (276) in
podatke o moči Slovencev in njihovem obnašanju po letu 1971 pri volitvah v občinah
z dvojezičnimi šolami in v Celovcu (277—279; po občinah so navedeni podatki o od
stotnem deležu in absolutnem številu Slovencev po štetju 1971, odstotni delež k sloven
skemu pouku, prijavljenih šolarjev 1.—3. razreda 1979/80, odstotni delež glasov za
slovenske liste pri volitvah za deželni zbor 1975 in pri občinskih volitvah 1979; za vse
to gl. že 124—125 in 133—144). Zemljevidi na str. 280 do 301 so bili omenjeni že ob po
ročilu o besedilu.
Ustavno sodišče je poslalo povzetek »podatkov in dejstev« (221—229) in »študijo«
ustavne službe (230—301) predstavniku KEL, ki naj bi v določenem času dal nanjo svoj
odgovor. Slovenski predstavnik se je očitno obrnil s prošnjo za izdelavo »mnenja«
(Gutachten) o tem na strokovnjaka za mednarodno in posebej manjšinsko pravo, že
od 1936 vidnega ooznavalca koroških Slovencev in avtorja več del o njih, Th. Veiterja,
in je njegovo mnenje predložil kot svoj odgovor (302—336). Argumentacija izhaja sko
raj izključno s stališča avstrijskega in mednarodnega manjšinskega prava. Zaradi tega
se omejujem le na povzetek njegovih poglavitnih tez in na opozorilo na nekaj kritičnih
pripomb k elaboratu ustavne službe. Da Veiterjevo strokovno mnenje nima težišča na
tej strani, se je pokazalo tudi pri zadnji ustni razpravi pred ustavnim sodiščem
24. junija 1981, ko je predstavnik KEL »izrecno izjavil glede podlag, ki jih je predložila
Koroška deželna vlada, da se s tem pritožujoča se skupina volilcev ,v področju dejstev
v veliki meri identificira'; v ostalem niso bila v podlagah razložena dejstva ospora
vana v nobeni točki« (343, gl. tudi 352) ; glede na Veiterjevo strokovno mnenje pa ta
označba ustavnega sodišča vendar ni do kraja objektivna. Veiter se v bistvu strinja
s tezo pritožnika, da je toliko narodno zavednih Slovencev na Koroškem, da bi mogli
doseči pri ustreznem volilnem redu svojega poslanca v koroškem deželnem zboru, da
jim nova razdelitev volilnih okrajev to povsem preprečuje za vso bodočnost in da to
ni v skladu s priznanimi pravicami manjšine. V novi manipulaciji z volilnimi okraji,
ki koroškim Slovencem vnaprej jemlje možnost zastopstva v deželnem zboru, ne gleda
le kršitve načela, da ima narodna manjšina pravico živeti »nenadlegovana« v svoji
domovini marveč tudi pritisk, ki bo »avtomatično prinesel nadaljnje številčno zmanj
šanje slovenske narodne skupine na Koroškem« (303—310, glede naselitvenega ozemlja
koroških Slovencev, njihovega števila in razdelitve na volilne okraje tudi 311—316).
Medtem ko označuje novelo o volilnih okrajih kot slovenski »narodni skupini so
vražno« (336), razpravlja v dveh razdelkih, kako bi bilo mogoče uresničiti zastopstvo
Slovencev v deželnem zboru in okrepiti položaj slovenskega zastopnika pri odločanju
o vprašanjih narodne skupine (320—323, 330—336). V posebnem delu svojega strokov
nega mnenja navaja tudi vrsto konkretnih kritičnih ugovorov zoper elaborat koroške
ustavne službe o volilnih okrajih (324—329). Prvi med njimi je ugotovitev, da meja
med »zgornjo in spodnjo Koroško«, ki reže slovensko naselitveno področje na dvoje
skoraj na sredini, ne ustreza etnični strukturi dežele (324). Temu dodaja ugotovitev,
da na vprašanje, po kakšnih jezikovnih oziroma etničnih glediščih je nastala nova de
litev v volilne okraje, elaborat ustavne službe sploh ne odgovarja. Glede slovenskega
naselitvenega območja ugotavlja, da gre po elaboratu ustavne službe samem za skle
njeno področje, na katerem žive Slovenci na Koroškem, dostavlja pa, da gre kljub
današnji dvojezičnosti ozemlja za »področje, na katerem je slovenska narodna skupina
doma in avtohtona (beheimatet und bodenständig), N e m c i . . . pa so pač le priseljenci«,
pri čemer gre pri inozemcih (državljanih Nemčije) za bolj ali manj namerno koloniza
cijo da bi se »slovenska narodna skupina utesnila« (325, tudi 321 si.), tako da zanikanje
enotnega slovenskega naselitvenega območja ne upošteva, da je do jezikovne mesanosti
ozemlja prišlo z nemškim doseljevanjem na »umeten način« (künstlich herbeigeführt,
325) Zato poudarja zoper tezo elaborata ustavne službe o mirnem in naravnem šir
jenju nemškega jezika na tem ozemlju tezo o »namerni germanizaciji na Koroškem,
podvzemani v dolgih časovnih obdobjih« (326), dalje ugotavlja, da je bilo po rezultatu
plebiscita 10. oktobra 1920 ozemlje južno od Drave še slovensko in da se postavlja
vprašanje, kam so v 60 letih mogli ti Slovenci izginiti (328), kot očita elaboratu ustav
ne službe tudi, da »spregleduje vprašanje, zaradi katerih vzrokov slovenski starsi.
svojih otrok ne prijavljajo k dvojezičnemu pouku« (315). Glede dvojezičnih krajevnih
napisov ugotavlja, da je bilo z njimi opremljenih septembra 1980 sele 29 krajev (329
in op. 31) od 91, določenih po zakonu.
Ustavno sodišče je pritožbo KEL zavrnilo (337—354), čeprav je poudarilo, da »var
stvo pripadnikov manjšine proti pripadnikom drugih družbenih skupin more stvarno
opravičevati ali celo zahtevati, da se daje manjšini v določenih stvareh prednost« (348).
Razsodba se sicer v glavnem opira na stališča elaboratov ustavne službe urada ko
roške deželne vlade.
Prav omenjeno mnenje, da dajejo manjšini enakopravnost šele prednostne pra
vice v nekaterih pogledih, je zbudila po objavi razsodbe največ odmeva (356—368). Da
318 B. GRAFENAUER: POLOŽAJ KOROŠKIH SLOVENCEV
bi vtis tega mesta razsodbe »popravil«, je deželni glavar Wagner kar dvakrat segel v
razpravo (358-359, 361-362), seveda brez stvarnih novosti in predvsem s poudarja
njem »raztresene naseljenosti« (Streulage) slovenske narodne skupine in nesklenje-
nosti njenega naselitvenega ozemlja. Posebej je treba omeniti Veiterjevo kritično
presojo sodbe (363—368), v kateri je priznal njeno formalnopravno utemeljenost skle
nil pa z opombo, da bi »vrednostna odločitev v prid etnične manjšine zahtevala nekaj
popolnoma obratnega«, s čimer ji je osporaval življenjsko utemeljenost; to stališče je
podprl z nekaj podatki o dejanskem zaviranju enakopravnosti Slovencev na Koroškem
(spor o slovenskih napisih v šoli v Žitari vasi in zapiranje občinskih dvoran na slo
venskem naselitvenem ozemlju za kulturne prireditve manjšine). K temu dodala
Unkart se svoj odgovor (368-374) : Spor okrog slovenskih napisov v šoli v Žitari vasi
je z ene strani v bistveni točki dopolnil, pa hkrati z vrsto drugih stvari prikril njegov
pomen in značaj ; glede dvoran je pa ostalo dejstvo zaprtosti dvorane v Velikovcu ki
pa se ni začela šele z atentatom na muzej v velikovškem gradu (1979) s katerim
Unkart povezuje »intransigentno« stališče »mesta Velikovec« do kulturnih prireditev
manjšine.
V sklepni besedi (375—378) spada v dokumentacijo le podatek o glasovih »Alter-
n ^ 1 V n u , t e < < v o b č i n a h z dvojezičnimi šolami (absolutno število in odstotek veljavno
oddanih glasov) in na Koroškem v celoti pri parlamentarnih volitvah 1983 (375)
Po tem pretresu vsebine knjige, v katerega je bila nadrobljena že vrsta po
sameznih pripomb (delno pa so bile kritične pripombe vsebovane tudi ob izvleč
ku poročila G. Herauda, f. Matscherja in F. Zwitterja ter v izvedenskem mnenju
Tn. Veiterja z njihovo lastno vsebino), je treba dodati še bolj povezano kritično
oceno dela, posebej kar se tiče njegove Zgodovinske strani, ki smo jo ob vsebinski
analizi večinoma odlagali. Čeprav se knjiga šteje kot »prispevek k sodobni zgodovini
(Zeitgeschichte)« (18), se ne bomo mogli zadrževati le pri tem: označba velja le glede
casa nastanka objavljene dokumentacije in le v tem smislu je tudi resnična (seveda
le v smislu objave dela dokumentacije k sodobni zgodovini, ne pa kot kritičen pri
spevek k njeni analizi ali k novim dognanjem iz njenega področja); vsebina doku
mentacije Da nikakor ni omejena v tem smislu — pomislimo le na mitološko obrezano
m izkrivljeno skico razvoja koroških Slovencev ob obrambi novih volilnih okrajev'
Kot je potrebna popravka ta označba, velja tudi za drugo vrsto samoocene, namreč
da »se tu podaja najobsežnejši prikaz podatkov in dejstev, dopuščajoč skupni pogled
ki je bil glede aktualnih podatkov o slovenski narodni skupini na Koroškem kadarkoli
(jemals) objavljen« (18), kar se pozneje ponavlja s trditvijo, da je ta »publikacija
največji doslej objavljeni skupni pregled podatkov in dejstev o položaju Slovencev
na Koroškem« (377). Trditev je namreč treba omejiti v dveh stvareh. Najprej časovno-
saj gre le za »podatke in dejstva« v dobrih desetih letih, med 1971 in 1983, vse prejšnje
pa je zajeto le v mitološkem pregledu zgodovine in ne v obliki prikaza »dejstev in
podatkov«. Poleg tega pa tudi vsebinsko: vse take ali drugačne pravne analize zako
nodaje in k temu dodana obramba takih ali drugačnih političnih stališč pomeni po
datke le v smislu politične dogodkovne zgodovine oz. njene dokumentacije, ne pa
»podatkov in dejstev« o resničnem položaju slovenske narodne skupine na Koroškem.
Le trditve o njem, ki si, kot smo videli, v marsičem nasprotujejo. Seveda so te vrste
besedila tudi dosti usmerjeno izbrana (le glede pravde okrog volilnih okrajev je do
razsodbe ustavnega sodišča podana vsa dokumentacija z obeh strani), pač (razen Un-
kartovega predavanja 1973/74) predvsem v obrambo stališč koroške deželne vlade
Nepristranski pristop k odbiranju objavljenega (in morda tudi v pripravi kakega
dodatnega elaborata, kot jih je v knjigi objavljenih več posebej zanjo pripravljenih)
pa bi zahteval gotovo razširjenje za knjigo odgovornega avtorskega kolektiva tudi
na drugo stran na Koroškem, najbrže ne samo glede pravnega strokovnjaka marveč
tudi glede kakega zgodovinarja.
Zares za »podatke in dejstva« o slovenski narodni skupini na Koroškem gre
v bistvu le pri treh delih knjige, ki nosijo tudi ustrezne naslove (str. 105—146 221—229
275—279) in znašajo skupno okrog 55 strani. Gre za uradne statistične podatke — več
jih je tudi prvič objavljenih — od 1971 do 1983 o »razširjenju in moči slovenske
narodne skupine na Koroškem«. Seveda se marsikaj v vseh treh oddelkih prekriva
tako da druga in tretja predložitev teh »podatkov« dopolnjuje prvo le v nekaterih
posameznostih. Za uporabo knjige to vsekakor ni ugodno in priročno: če so že avtorji
zeleh objaviti neokrnjeno gradivo poti od pritožbe KEL na ustavno sodišče do njegove
razsodbe zaradi celotnosti dokumentacije, pa bi vendarle mogli dopolniti prvi pregled
»podatkov in dejstev« tudi s sestavinami, ki so navedene šele pozneje tako da bi
omogočili celoten pregled vsega tega na enem mestu (v nekaterih pogledih so ta pre
gled iz leta 1977 itak vendar dopolnili — zakaj ga ne bi v vseh pogledih?) '
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 • 1983 . 4 319
Seveda je treba priznati, da kažejo ti podatki izredno poznanje vprašanja in da
je tudi pristop k uporabi statističnih podatkov bolj pošten (npr. glede upoštevanja
»slovensko govorečih« v statistiki in v stališču, da označba »slowenisch« v katerikoli
obliki ali na kateremkoli mestu pri štetju po današnjih razmerah na Koroškem po
meni že tudi izjavo o narodnosti), kot pa so različni drugi pristopi in »obdelave« teh
podatkov na Koroškem in včasih tudi od centralnega avstrijskega statističnega urada.
Ta izbor oz. uporaba podatkov ima pa vendarle dve bistveni hibi. Prva je neboglje
nost ob podatkih o »vindišarskem jeziku«, odkar je bilo na »študijski komisiji« po
»tafelšturmu« soglasno ugotovljeno, da znanstveno ni mogoče govoriti o njem, čeprav
ga je štetje 1981 vnovič uporabilo kot števno kategorijo (nesmiselnost te kategorije
kaže tudi slovensko izražanje: 1937 se mi je teta — žena očetovega bratranca na Brdu
— opravičevala, da ne zna po »naše«, ampak samo po »svovenje«, pa sva se potem
tudi kar po »svovenje« pogovarjala med seboj). Druga hiba pa je seveda »namerje-
nost« teh podatkov. Kljub vsej temeljitosti gre vendarle pri tej statistiki tudi za »tezo«
o slovenski »Streusiedlung«. Zaradi tega je tudi obrezana le na desetletje po 1971.
Seveda je za slovenski1 položaj na Koroškem bistven podatek tudi število o »Bekennt
nis- Slowenen« pri štetjih 1971 dn 1981 — toda ali je le omemba pri štetju neupoštev-
ljivega podatka o »Sprach-Slowenen« tudi že dovolj za celotno podobo o obsegu slo
venske naseljenosti v našem času na Koroškem?
Sploh pa tudi ni mogoče pritegniti trditvi, da še nikoli ni izšla publikacija s po
polnejšo dokumentacijo o »položaju Slovencev na Koroškem«. Seveda ne za zadnje
desetletje. Vendar naj navedem vsaj tri dela, ki vsako po svoje presega knjigo, o ka
teri govorimo, seveda v času, v katerem je izšlo. Najprej je tu knjiga Th. Veiterja,
Die slowenische Volksgruppe in Kärnten, Geschichte, Rechtslage, Problemstellung,
1936, nato moja razprava v Koroškem zborniku 1946, Narodnostni razvoj na Koroškem
od srede 19. stoletja do danes (117—248 in 22 zemljevidov, z doslej najbogatejšo doku
mentacijo statističnih rezultatov do 1934) in knjiga Arnoida Suppana, Die österreichi
schen Volksgruppen, 1983, ki je izšla hkrati s knjigo, ki jo ocenjujemo; Suppanova
knjiga res nima toliko podatkov o moči manjšine, pač pa mnogo več o njenih gospo
darskih strukturah in sega brez dvoma mnogo globlje v analizo njenega položaja.
Končno je v tej vrsti prav omeniti z ene strani sicer kratko publikacijo Frana Zwit-
terja, Koroško vprašanje, 1937 (v nemškem prevodu z nekaj dopolnitvami Die Kärntner
Frage, 1979), ki je pomenila začetek nove globinske analize položaja koroških Slo
vencev pred drugo svetovno vojno, s katero se knjiga, ki jo ocenjujemo, pač ne more
pohvaliti, in Veiterjevo objavo dokumentacije o delu »študijske komisije« (Die Kärnt
ner Ortstafelkommission, Das gemeinsame Kärnten — Skupna Koroška 8, 1980), ki
o stališču avstrijskih v parlamentu zastopanih strank pove pač bistveno več, kot
knjiga Zur Lage der Slowenen in Kärnten. Ako ne bi šlo Le za dela, v katerih gre
predvsem za dokumentacijo in njen pretres, marveč za dela s težiščem na dogodkovno-
zgodovinski strani, bi bilo seveda potrebno naštevanje takih del še precej podaljšati.
Obe obliki samoocene avtorjev o svojem delu postajata torej vprašljivi in resnični
doseg dela moramo skušati doseči sami, čeprav se bomo pri tem omejili predvsem
na zgodovinska vprašanja, in sicer na ona, ki so relevantna tudi za današnji položaj
koroških Slovencev.
Najprej sta potrebna pojasnila dva »tehnična izraza« — »naselitveno območje
koroških Slovencev«, včasih — zlasti s slovenske strani — razširjeno v »avtohtono
naselitveno območje koroških Slovencev«. Prvi izraz ima za avtorje obravnavane
knjige pač predvsem pragmatičen pomen: to je ozemlje občin iz leta 1955 z dvo
jezičnimi šolami, na katerih je ostala tudi po zakonu 1959 staršem ali varuhom vsa
kega slovenskega otroka pravica do prijave k pouku v slovenščini, ki je za »sedanji
trenutek« (po sporazumu med avstrijskimi v parlamentu zastopanimi strankami 1976)
ostalo nespremenjeno (64). Vendar pa ima ta pragmatična rešitev iz let 1945—1955
(1958/59) bistveno širše in pomembnejše ozadje: gre za ozemlje, ki je imelo vzeto
v celoti pri vseh štetjih od 1910 do 1951 pomemben delež slovenskega prebivalstva
(1910 — 67,7%; 1923 — 38,4%; 1934 — 25,8%; 1939 — 42%; 1951 — 36,4%); če se
držimo pri tem 1955 veljavnega položaja glede obstoja dvojezičnih šol (in ne upo
števamo občin Dholica, Vetrinj, Trdnja vas in Š t Tomaž iz uredbe po letu 1945,
ki so imele sicer 1910 od 15,5 do 37,7% slovenskega prebivalstva, pa je ta delež do
1951 padel pod 5% in so bile kot obrobne občine do 1955 izločene iz ozemlja dvo
jezičnih šol) so imele 1910 vse občine tega ozemlja nad 10% slovenskega prebivalstva
in le dve občini (Vetrinj in Pliberk) pod 20 %, torej pod mero, ki je štela po St. Ger-
mainski mirovni pogodbi za upoštevanja potreben delež pri organiziranem varstvu
manjšine; po štetju 1939 je znašal delež Slovencev nad 20% v 44 občinah (pod 10%
v občinah Smerče in Vrba, pod 20% v občinah Blače, Gorice, Marija na Zilji, Pod-
klošter, Vernberk, Lipa, Grabštanj, Žihpolje, Žrelec in Velikovec), 1951 pa v 40 občinah
320 B. GRAFENAUER: POLOŽAJ KOROŠKIH SLOVENCEV
(pod 10% jih je bilo osem, Št. Stefan, Smerče, Podklošter, Vrba, Grabštanj, Pokrče,
Vovbre in Velikovec, pod 20% prav tako osem, Marija na Zilji, Lipa, Otok, Zihpolje,
Zrelec, Phberk, Važenberk in Vovbre; vsi podatki po izračunih J. Pleterskega, Raz
prave in gradivo 4—5, 1966, str. 176—181). Ob sklenitvi »Državne pogodbe o obnovitvi
neodvisne in demokratične Avstrije« 1955 torej ozemlje, naseljeno »s slovenskim ali
mešanim prebivalstvom« gotovo ni bilo neznano, saj pričajo o njem vsa tri relevantna
štetja 1910, 1939 in 1951 (števne kategorije zadnjih dveh uporabljam seveda v smislu
z jezikoslovnega stališča edinem znanstvenem stališču »slowenische Sprache = win
dische Sprache« in obratno, prim. Th. Veiter, Die Kärntner Orts taf elkommission, str. 29
si., 107, 139, 148 si.). To velja še toliko bolj, ker je bil obseg tega ozemlja prav v zvezi,
z razmerami 1938—1945, zaradi katerih je bila avstrijska državna pogodba 1955 po-'
trebna, potrjen vsaj v štirih pogledih: z območjem izselitve preko 1000 Slovencev
z njihovih domov 14. aprila 1942 (J.Rausch, Der Partisanenkampf in Kärnten, 1979,
str. 12, in zemljevid v Th. Barker, The Slovene Minority of Carinthia, 1984, str. 194—
195), z določitvijo obsega »jezikovno mešanega področja v ,rajhsgauu' Koroški kot
selitvenega področja« v Himmlerjevi odredbi 6. II. 1943 (T. Ferenc, Quellen zur natio
nalsozialistischen Entnationalisierungspolitik in Slowenien 1941—1945, 1980, str. 572—
574), s prav tako Himmlerjevo določitvijo »prostora boja zoper partizane« (Banden
kampfgebiet) v poletju 1944 (J.Rausch, n. d., str. 53) in z resničnim potekom teh
bojev in nastankom velikega števila novih postojank zoper partizane v istem prostoru
(J.Rausch, isto, zemljevid str. 54—55). Vemo, da se stanje spreminja tudi po 1955 —
čeprav je vsako načrtno delovanje v tem smislu s strani nemške večine na Koroškem
gotovo v nasprotju z dolžnostmi, prevzetimi s pogodbo o obnovitvi Avstrije! — go
tovo pa je mogoče braniti stališče, da velja ob sklenitvi pogodbe prevzeta obveznost
za stanje, kakršno je bilo tedaj in da nemška večina tega ne more spreminjati, dokler
so pač na prizadetem ozemlju slovenski ljudje, ki žele uresničevati pravice, kakršne
jim daje 7. člen državne pogodbe. To velja toliko bolj, ker je prav ureditev dvojezičnih
šol med 1945 in 1955 med pogajanji za obnovitev Avstrije kot neodvisne države
avstrijska stran večkrat .uporabila kot tehten dokaz za zagotovitev varnega sloven
skega narodnostnega življenja in razvoja v obnovljeni Avstriji.
Z druge strani je treba pripomniti, da prilastek »avtohtonega« naselitvenega
ozemlja seveda ne pomeni »staroselstva« v smislu »prvotnih naseljencev«, pač pa
poudarjeno domovinstvo v tem prostoru. Podlaga tega poudarka je trojna. Najprej
dejstvo, ki ga je zapisal tudi Kranzmayer (Ortsnamenbuch von Kärnten I, 1956, str.
66) z besedami, da so Slovenci »časovno gledano prvo narodnostno deblo, čigar jezik
je do danes ostal živ na Koroškem«; ob njih so torej glede na današnje stanje vsi
drugi vendarle poznejši priseljenci. Dalje je dejstvo, da se Slovenci niso priselili
v ta prostor že kot izoblikovan poseben slovanski narod, marveč da se je ta narod
(najprej pod imenom Karantanci, nato po srednjeveškem razkroju in novoveški ob
novitvi etnične skupnosti pod imenom Slovenci) izoblikoval prav na teh tleh v Po-
dravju, Posavju in Posočju; kot narod so Slovenci na svojem sedanjem naselitvenem
območju avtohtoni celo v poudarjenem smislu, ker so zrasli šele tu in nikjer drugod
ni bilo nikdar tega posebnega naroda. In končno je prav posebej s Koroško (s karan
tensko kneževino in slovenskim ustoličevalnim obredom koroških vojvod) zvezana
tista zgodovinska mitologija, ki je Slovencem pri oblikovanju modernega slovenskega
naroda in njegove zavesti nadomeščala zgodovinsko mitologijo, ki je v Srednji Evropi
pri tem tipu oblikovanja modernih narodov navadno zvezana z različnimi oblikami
zgodovinskega prava ali drugih spominov na nekdanjo svobodo v obliki samostojne
državnosti.
Tako je pojem današnjega naselitvenega območja koroških Slovencev v smislu
območja dvojezičnih šol iz leta 1955 res zgolj pragmatičen dogovor, izhajajoč iz stanja
ob sklenitvi avstrijske Državne pogodbe, vrednost tega pragmatizma in strogost nje
govih parametrov pa je seveda v marsičem odvisna od njegovih zgodovinskih podlag
in potrebnega vedenja o njih. Prav v tem pogledu so avtorji knjige »Zur Lage.. .«
zlasti v odgovoru na drugo in tretje vprašanje ustavnega sodišča žal na široko zapadli
mitologiji nemško-nacionalne variante koroškega zgodovinopisja, ki v marsičem greši
zoper zgodovinsko resničnost preteklosti. Ustavili se bomo le ob nekaterih poglavitnih
vprašanjih — najprej iz zgodovine nasploh, nato še posebej ob podlagah današnje
razdelitve Koroške v volilne okraje. Obravnavati vse, bi preseglo meje celo te ob
sežne ocene, za spoznanje bistvenih odgovorov pa to tudi pač ni nujno potrebno.
Pri srednjeveškem razvoju od slovanske Karantanije do v slovenski in nemški
del v 15. stoletju razdeljene Koroške se avtorji ravnajo v glavnem po Kranzmayerjevi
podobi, le da so rezultat (položaj okrog 1900! — pravilno bi bilo okrog 1850) opravi
čeno po Kosovem in tudi po Kleblovem raziskovanju kolonizacijske zgodovine pre
stavili od okrog 1300 do srede 15. stoletja, s čimer se skladajo tudi Fresacherjeve
agrarne študije o posebni obliki kupnega prava v mlajših kolonizacijskih območjih.
Toda sporna ni le Kranzmayerjeva določitev časa konca srednjeveškega kolonizacij-
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 .1983-4 321
skega procesa, marveč tudi opredelitev njegovega poteka in posebej značaja rezultata.
Začetek priseljevanja bavarskih kmetov v slovenski prostor (srednjeveška zgodovina
namreč jasno kaže, da so se premikale jezikovne meje le ob agrarni kolonizaciji in
da samo tuji gospodje s svojimi gospostvi nikoli niso dosegli nič podobnega, prim,
razliko med Koroško in Furlanijo!) ni bil mogoč pred začetkom frankovskega zem
ljiškega gospostva, torej ne sredi 8. stoletja (253), marveč šele od približno leta 820.
Brez dvoma kaže izvor krajevnih imen na Koroškem (in v različni meri tudi drugod
na slovenskih tleh!), da sta se v vsej deželi v srednjem veku mešala oba koloni
zacijska tokova, nemški in slovenski. Seveda so segli nemški gospodje po kolonistih
iz oddaljenih krajev le tedaj, kadar jih niso imeli na razpolago v bližini, zlasti na
svojih gospostvih. Cena, ki jo je bilo treba plačati za kolonizacijo v obliki privilegijev
(začasnih oprostitev od dajatev in podobnega), tudi za te čase ni bila nepomembna.
Ves smisel kolonizacije je bil v bistvu v reševanju preproste gospodarske naloge:
doseči od dodeljenega gospostva čim večji dohodek in nič drugega. Primer dobro
preiskanega freisinškega gospostva s središčem v Škofji Loki to najlepše kaže: ba
varski urad v ravnini, kjer so bavarski kolonisti iz časa pred 1160 predstavljali večji
del kolonistov, je obsegal le kako četrtino kmetij na gospostvu; za kolonizacijo hri
bovskega območja in obeh dolin Selške in Poljanske Sore je gospod uporabil pred
vsem slovenske koloniste — nemški kmečki otok v uradu Sorica je pomenil 1318
le slabo dvajsetino kmetov tega področja. Da ni bilo drugače tudi na Koroškem, kaže
že Kranzmayerjeva kvantifikacija izvora krajevnih imen. Seveda se moramo pri tem
omejiti na imena, ki so po svojem izvoru razvidna (Entlehnungspaaren), brez upošte
vanja navadnih »prevajalnih parov«, pri katerih pač izvor ni nedvomno zagotovljen
(npr. svetniška imena so kraji lahko dobili najprej pri nemških ali pa pri slovenskih
prebivalcih). Razmerje imen nemškega oz. slovenskega izvora pa je (izraženo v od
stotkih vseh krajevnih imen) na ozemlju, ki je bilo okrog 1900 slovensko ali dvo
jezično 17 :43, na ozemlju, ki je bilo v teku srednjeveške kolonizacije ponemčeno,
pa 20 :35. Ze Kranzmayer j evi podatki o Kanalski dolini pa kažejo, da bi se v južnem
delu mogel delež slovenskih podlag za nemška krajevna imena še povečati (tudi
imena romanskega izvora kot Trbiž, Naborjet in Pontabelj so namreč sprejeli nemški
priseljenci po njihovi slovenski in ne neposredno po romanski obliki; Kranzmayer,
n. d., str. 43 si. v opombah). Kranzmayerjeva postavitev meje v kolonizacijski zgodo
vini v 13. stoletje je resnična le toliko, da je bilo odtlej za kolonizacijo v glavnem
dovolj domačih ljudi, priseljevanje kmetov od drugod pa vse bolj izjema. Medtem
ko je do tega časa rezultat kolonizacije brez dvoma jezikovno mešana pokrajina, za
čenja od te meje naprej postopno izenačevanje jezika prebivalstva, pri čemer nastopa
postopna asimilacija manjšine po večini — na jugu z napredovanjem slovenskega
značaja pokrajine, na severu in zahodu pa nemškega. To je proces, ki označuje po
Kosovem in Kleblovem mnenju razvoj od 13. stoletja naprej in ki ga imamo lahko
kot dokončanega do 15. stoletja.
Po vsem, kar o tem vemo, rezultat tudi na jugu ni bila jezikovno mešana pokra
jina, marveč vsaj kar zadeva podeželje povsem slovenska dežela. Meja med obema
deloma, ki se je tako ustalila, je trajala do srede 19. stoletja, zajemala pa je vso
Ziljsko dolino do župnije Brdo pri Smohorju, segla prav pod Beljak in do Osojskih
Tur, pa mimo Možberka preko Krnskega gradu in Gospe Svete na Stalen in nato
na Svinjo planino, pa po zahodnem robu Laboške doline do Drave pri Labotu. Kvan
tifikacijo tega razvoja omogočajo res šele podatki Czoernigovega štetja iz 1846, ki pa
so dovolj zgovorni : na ozemlju do navedene meje na Koroškem so šteli Slovenci
(vštevši meščanske kraje!) blizu 90% prebivalstva, na z uredbo dvojezične šole iz leta
1945 zajetem ozemlju pa od 88.894 prebivalcev kar 97,5% ! Tu torej res ne gre za kako
posebej »mešano ozemlje« bodisi v smislu leta 1900 ali pa še nekaj desetletij pozneje,
kot se tako pogosto bere v različnih nemških delih. Položaj se je začel spreminjati
šele od srede 19. stoletja naprej, najprej v prostoru severno od Celovca, zlasti po letu
1910 pa drugod (čeprav sta štetji 1923 in 1934 resnico življenja daleč prehiteli v še
neresnično nemško korist; poglavitni resnični prelom se začenja z za naravni razvoj
nerazumljivimi procesi sploh šele po 1938). Prestavljanje zgodovinskega tempa v sivo
preteklost, s čimer naj bi se razdolžila zgodovinska krivda nemške večine od ple
biscita naprej, pomeni čisto zgodovinsko mitologijo.
Ali je ta štiristo let trajajoča meja, ki je delila južno tretjino dežele od severa
v smeri vzhod-zahod res tako zelo rezultat golega slučaja, da so jo avtorji elaborata
za ustavno sodišče lahko kar zamolčali ali prezrli? Gotovo ne, saj je v velikem delu
trdno utemeljena bodisi v prirodi, bodisi v organizmih druge vrste: Ziljske Alpe,
Dobrač, razlite lokve Zilje pred izlivom v Dravo do regulacije reke, Osojske Ture,
Stalen, Krištofova gora in Svinja planina so gotovo prirodna meja med obema de
loma dežele med 15. in 19. stoletjem; zapornico pred Smohorjem je ustvarila meja
bamberškega zemljiškega gospostva, združena z župnijsko mejo slovenske župnije
pred nemško, severno od Celovca pa se je meja izoblikovala pač po meji med šent-
322 B- GRAFENAUER: POLOŽAJ KOROŠKIH SLOVENCEV
viškim mestnim trgom na severu in celovškim na jugu. Skratka nič slučajnega in
gotovo gre za mejo, ki je zaradi svoje dolgotrajnosti zgodovinsko relevantna za razu
mevanje koroške zgodovine in v kakem pogledu tudi sedanjosti (kot npr. pri sporu
o razmejitvi volilnih okrajev).
Pa je še druga meja, ki je skoraj tisoč let delila Koroško od vzhoda proti za
hodu, pa gre seveda knjiga »Zur Lage. . .« mimo nje brez vsakega poudarka o njeni
dolgotrajnosti in tudi o pomenu za vsakdanje ljudsko življenje: meja med oglejskim
patriarhatom in salzburško nadškofijo na Dravi (od 803 /811/ do 1751 in nato na
jugu z goriško nadškofijo še do 1786). Poleg tega pa oglejski del Koroške nikdar ni
bil razdeljen med »-zgornje-«- in »spodnje«-koroški arhidiakonat, marveč je bil enoten,
dokler se njegovo ozemlje ni razdrobilo po inkorporacijah župnij različnim samosta
nom (in po 1461 ljubljanski škofiji) kar v pet različnih delov, torej precej drugače,
kot se pravi v knjigi »Zur Lage.. .« (Klebel, Carinthia I 116, 1926, 6; Fresacher, Er
läuterungen zum Historischen Atlas der österr. Alpenländer II/8, 2. izd. 1966, 43—47).
Pa tudi cerkvena meja na Koroškem med 1786 in 1859 ni bila meja med »-zgornjo-«
in »-spodnjo« Koroško, marveč meja med celovško in velikovško kresijo, ki je delila
lavantinsko od krške škofije. Te. meje knjiga sploh ne omenja. Prav tako ne dejstva,
da je v cerkvenem pogledu vendarle pomembna tudi meja, ki deli pač ves čas od
uveljavitve krščanstva v deželi cerkve s slovenskim in nemškim molitvenim, pridižnim
in spovednim jezikom, torej meja, ki nam jo kažejo sredi 19. stoletja cerkveni šema-
tizmi zelo jasno na meji' med tedaj sklenjenim slovenskim in nemškim ozemljem in
ki se je močneje spremenila v smislu dvojezičnosti cerkvenega jezika šele po plebi
scitu in še bolj v zadnjih desetletjih.
Z enotnostjo ali z zgornje- in spodnje-koroško dvojnostjo so stvari precej manj
preproste, kot skuša pokazati upreproščena argumentacija novih volilnih okrajev. Saj
tudi označevanje območij Koroške z različnimi tipi kmečkega »prava« (kupno, zakupno
pravo) v knjigi (270) ni pravilno. Fresacher navaja na citiranem mestu, da se je
»dedno kupno pravo« razvilo le v nekaterih področjih mlajše kolonizacije (v Gegend
do Drave med Paternionom in Spittalom, v Kanalski dolini, na majhnem delu za
hodnega pobočja Svinje in v Črni pri Mežici), torej niti po meji med Nemci in Slo
venci, niti po meji med zgornjo in spodnjo Koroško. Pač pa bi pri kmečkem življenju
našli lahko spet od vzhoda proti zahodu potegnjeno mejo pri tako pomembnem po
javu, kot je bilo nekaj velikih kmečkih uporov na Koroškem (1478, 1515) in tudi sicer,
zanimivem pojavu, da se včasih v virih omenja posebna puntarska nagnjenost prav
slovenskih kmetov, medtem ko so nemški poslušnejši in mirnejši. Pa bi ob tej »enot
nosti« in »dvojnosti« še mogli pomisliti, kako vse drugače se je Koroška drobila v 14.
in 15. stoletju v smislu pravega fevdalnega parikularizma v vrsto posebnih teritorijev
in da je bilo vse to premagano šele do 1535.
O enotnosti ali dvojnosti je mogoče gotovo govoriti spričo koroške zgodovine,
kakršna je pač bila, le ob pogledu na reke in gore, pa ob spregledovanju človeka.
In prav to je na drugi strani značilno tudi za teze o neenotnosti koroških Slovencev
(tudi tu srečujemo v ostalem podoben presenetljiv preobrat kot o Koroški kot celoti:
doslej je koroška historiografija po tradiciji poudarjala razlike med koroškimi in dru
gimi Slovenci in koroške pri tem jemala kljub dialektičnim razlikam kot celoto, zdaj
pa so dialekti postali kar kriterij delitve koroških Slovencev v tri dele). Povezanost
s slovensko knjigo od reformacije naprej (njihova uporaba in prepisovanje v Zago-
ričah!), še posebej pa s knjigami Mohorjeve družbe, ki jih je med 1900—1918 pre
jemalo vsako leto preko 6000 slovenskih družin na Koroškem, torej povezanost z istim
knjižnim jezikom, s skupnim kulturnim razvojem, ki je imel za Slovence sredi prejš
njega stoletja nekaj desetletij prav v Celovcu poglavitno organizacijsko središče,
povezanost s skupno narodno zavestjo, izoblikovano med ljudstvom v dobi taborov
okrog 1870, povezanost v skupnih političnih organizacijah in v skupnih nastopih pri
volitvah, vse to za avtorje ne pomeni pač nič. Prav tako ne podlage določitve ple
biscitnega ozemlja in seveda tudi ne dejstvo, da je južno od Drave 10. oktobra 1920
glasovala večina udeležencev plebiscita za Jugoslavijo. Kar nasprotuje v zgodovini
današnji politični zahtevi, je treba zamolčau ali celo naravnost zanikati. Prav to je
jedro mitologije.
Edina delitev dežele v upravnem in davčnem pogledu, pomembna za prebival
stvo med sredo 16. in sredo> 18. stoletja, je bila na Koroškem le delitev med zemljiška
gospostva in v deželskosodne okraje (gl. M. Wutte, priloga k Erläuterungen zum histor.
Atlas der österr. Alpenländer 1/4, 1929). Obe delitvi deželo razbijata na tako majhne
enote, da iz njih ne sledi nikakršen sklep o njeni delitvi v večje dele (niti glede
zgornje in spodnje Koroške). Z njihovim združevanjem bi bilo mogoče deželo raz
deliti na vse mogoče načine, tudi z mejo, ki bi potekala v vsej črti tedanje slovensko-
nemške etnične meje. ,
Upravna delitev z mejami od severa proti jugu se je v resnici uveljavila šele
v dobi absolutne monarhije, najprej 1748 z razdelitvijo v spodnjo, srednjo in zgornjo
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 . 1983 . 4 323
Koroško, nato pa 1782 v le dve, beljaško in celovško kresi jo (283—285). Obe sta na
stali po mejah prejšnjih deželskosodnih okrajev, razumljivo pa je, da se oblast abso
lutne države v času, ko se narodnostno vprašanje ni še pojavljalo v nobeni obliki,
ni ozirala ne etnično sestavo dežele in etnični značaj njenih sestavnih delov. Kolikor
je bilo potrebno občevanje s slovenskimi ljudmi z objavo nekaterih patentov tudi
v slovenščini, je opravljala to dežela in pozneje gubernij, na podoben način pa se je
reševalo tudi vprašanje organizacije podeželskih trivialk, osnovnih šol (po 1774), ki
so seveda morale biti za Slovence v deželi urejene nekoliko drugače kot v nemškem
delu dežele (z učitelji, ki so znali tudi slovensko in tudi z nekaj slovenskimi učnimi
knjigami).
Že pred uvajanjem nove uprave s sodnimi in političnimi okraji 1849 so bile 1848
na Koroškem tri volitve (začetek maja v frankfurtski državni zbor, sredi junija v du
najski državni zbor in konec julija po kurijah v koroški deželni zbor). Pri nobenih
niso bili urejeni volilni okraji na podlagi meje med obema kresijama (med zgornjo
in spodnjo Koroško), res pa pri obeh parlamentarnih volitvah tudi ni bila upoštevana
jezikovna razdelitev dežele v nemški in slovenski del; do neke mere drugače je bilo
le pri volilnih okrajih kmečke kurije za deželni zbor. Pri volitvah za Frankfurt so
bile podlaga za določitev petih volilnih okrajev župnije (in dekanati?), obe kresiji
sta bili razdeljeni v po več okrajev, pri čemer je beljaški okraj segel v celovško
kresijo; slovensko ozemlje je bilo razdeljeno med štiri okraje, v treh z manjšino
Slovencev, le v celovškem z večino, a vanj je spadalo tudi deželno glavno mesto
(V. Melik, ZC 2/3, 1948-49, priloga po str. 134). Za dunajske volitve je bilo 6 volilnih
okrajev (Celovec je bil izločen kot poseben mestni okraj!), slovensko ozemlje je bilo
razdeljeno med pet okrajev, med katerimi je bil skoraj povsem slovenski le velikovški,
v ostalih so bili Slovenci le manjšina (pri obeh volitvah je bil povsem nemški le
spittalski okraj); okraji so bili urejeni po sodnih okrajih, beljaški volilni okraj pa je
segel še dlje v območje celovške kresije kot pri volitvah za Frankfurt (W. Wadl,
Carinthia I 173, 1983, str. 371). Pri deželnozborskih volitvah je od 72 mandatov pri
padlo veleposesti 24, »višji industriji« in »pomembnejšim občinam« 20 in v bistvu
kmečki kuriji 28; za Slovence prihajajo v poštev le zadnji. Pri razdelitvi njihovih
volilnih okrajev (določenih po sodnih okrajih oz. njihovem povezovanju) je bilo takih
s slovensko večino 7 (Pliberk, Železna Kapla, Humperk, Velikovec, Grebinj, Rožek
in Vetrinj, čeprav je bila v vsakem od njih tudi nemška manjšina, a po Czoërnigovem
štetju niso segali na strnjeno nemško področje razen Grebinja; v treh je šlo za izrazito
mešano ozemlje — Podklošter, Možberk, Labot — vsaj v dveh od njih gotovo z znatno
nemško večino). Medtem ko so še po štetju 1880 šteli Slovenci v tedanjih kmečkih
volilnih okrajih 34% prebivalstva in je bil ta delež 1848 gotovo za nekaj odstotkov
višji, so imeli s tem volilnim redom teoretično priznanih le 25% kmečkih mandatov
(in le 9,7% vseh mandatov v deželnem zboru!). Ze tu se kaže določena nenaklonje
nost, delno gotovo zvezana že z nasprotovanjem delitvi dežele, o kateri se tedaj že
razpravlja in polemizira, prav tako pa tudi socialnemu nezadovoljstvu, ki so ga kazali
v letu revolucije slovenski kmetje na Koroškem precej bolj izrazito kot nemški (B.
Grafenauer, ZC 2/3, 1948/49, str. 7—68, posebej 24—27, 32, 41>: 46; W. Fresacher, Ca
rinthia I 164 1974 223—230 ; o volilnem redu P. Burian, Die Nationalitäten in Cisleitha-
nien und das Wahlrecht der Märzrevoluüon 1848/49, 1962, 131—137, posebej 134).
Pri delitvi dežele v sodne okraje in pri načrtu razdelitve političnih okrajev pa
je brez dvoma navzoč že narodni spor in se je zlasti v določitvi političnih okrajev
določno izražala tudi tendenca slovensko prebivalstvo na Koroškem čim bolj razdeliti.
O vsem tem sta obsežno pisala J. Pleterski (Narodna in politična zavest na Koroškem,
1965) in V. Melik (Volitve na Slovenskem 1861—1918, 1965), tako da tu zadostuje le
nekaj opozoril: z ene strani je bila 1848 naravnost izražena potreba, da bi se pri
delitvi dežele v sodne okraje upoštevala jezikovna meja (J. Apih, Slovenci in 1848.
leto, 1888, str. 164; Burian, n. d., str. 136), z druge strani je Bach to podlago meje
izrecno zavrnil, kar dokazuje, da se je o njej razpravljalo (Melik, n. d., str. 92). V po
litičnih okrajih, določenih 1849 in uresničenih 1868, je bilo slovensko ozemlje raz
deljeno med šest okrajev: le velikovški je imel izrazito slovensko večino, le spittalski
je bil povsem nemški; v šentviškem in volšperškem sta bila majhna drobca sloven
skega ozemlja, vse drugo pa je bilo razdeljeno med šmohorskega, beljaškega in celov
škega na takšen način, da »v nobenem od teh treh okrajev niso imeli Slovenci večine,
v nobenem pa tudi niso šteli manj kot dve petini prebivalstva« (V. Melik, n. d., str.
92 — po štetju 1880). Burian ugotavlja pri načrtih kromeriškega državnega zbora,
ki so z neupoštevanjem etnične meje pri novi upravni delitvi s predlogom za Koroško
gotovo zvezani, nedomišljenost in premajhno upoštevanje narodnostnih razmer v mo
narhiji (n. d., 175—190, posebej 185 si.). Ker so bili po 1860 — in enako tudi pozneje
pri vseh reformah o delitvi dežele v volilne okraje — podlaga za razmejevanje teh
okrajev pač politični okraji (včasih — kot 1902 z odtrganjem boroveljskega sodnega
okraja od celovško-velikovškega volilnega okraja in njegovo dodelitvijo k beljaskemu
324 B. GRAFENAUER: POLOŽAJ KOROŠKIH SLOVENCEV
(289) — se s kakšno posebno manipulacijo na škodo Slovencev, V. Melik, str. 105 si )
je ze s tem izkazana zoper Slovence namerjena ureditev volitev v vsem naslednjem
času do 1923, ki jo zelo jasno dokazuje tudi vsa podrobna analiza volitev med 1861
in 1918 (V. Mehk, n.d., str. 238—248, z mnogimi podrobnostmi političnega življenja
tudi J. Pleterski, n. d.).
. . . V s e „ t 0 g ° t o v ° ni bilo naključje, kajti zgodovina volitev je tudi pokazala, da je
bila možnost političnega nastopa z upanjem na uspeh tudi pomemben dejavnik pri
krepitvi slovenske narodne zavesti. To se je pokazalo najbolj jasno pri državnozbor-
skih volitvah 1907, ko so dobili kandidati slovenske konservativne stranke v sedmih
slovenskih sodnih okrajih s 6829 glasovi absolutno večino oddanih glasov (V. Melik
n.d., str. 245; druge stranke so jih dobile skupaj le 5865) in ko se je po izračunu
Janka Pleterskega ravnalo po navodilih slovenske stranke pri volitvah celo 9441 glaso
valcev (n.d., str. 373). Spoznanje, da so dosegli s temi-uspehi pri volilni mobilizaciji
Slovencev le enega poslanca, medtem ko je v deželnem povprečju za pridobitev man
data zadoščalo 3142 glasov, je ponovitev takega uspeha gotovo bistveno zavrlo in
samo na sebi pri volitvah 1911 odkrhnilo del slovenskih glasov in jih usmerilo dru
gam. Ta zgodovinski nauk govori tudi o sedanjem podcenjevanju pomena možnosti
uspešnega političnega nastopa pri volitvah za koroške Slovence tudi v našem času
in kaže da gre pri tem avstrijskim strankam gotovo tudi (ali celo predvsem) za varo
vanje slovenskih glasov za svoje kandidate. S tem pa postajajo ukrepi te vrste tudi
neka oblika pritiska na slovensko narodno zavest v smislu njene slabitve.
To pa je stvar, ki jo pri napredovanju germanizacije zgodovinska mitologija
knjige »Zur Lage.. .« gotovo skuša po krivem prikriti. Ne mislim zanikati velikega
pomena, ki ga je imelo pri spreminjanju etnične podobe v zadnjih sto letih gospo
darstvo s svojo socialno mobilnostjo, kar je bilo ob obstoječih političnih strukturah
na Koroškem do 1938 spričo kmečkega in konservativnega značaja edine slovenske
politične organizacije gotovo pomemben dejavnik postopnega usihanja Slovencev v tem
času, posebej še v narodno in politično zavednem smislu. Prav tako pa seveda objek
tivnemu opazovalcu teh procesov ni mogoče spregledati, da je bil pri tem germani-
zacijskem procesu bistvenega pomena tudi pritisk, ki ga omenjajo različni viri že
od Gutsmanna v 18. stoletju naprej, pa tudi Jarnik, čeprav je presojal, da gre ob tem
tudi za dejavnike drugačne vrste. V mnogih pogledih se je izražalo dejstvo, da je
bila oblast vselej v nemških, rokah, kar se je izražalo tudi s pravimi pritiski, odkar
se je 1848 pojavilo na Koroškem narodno vprašanje; od tistega časa, ko sta 25. aprila
1848 v imenu deželnega odbora dr. Rulitz in dr. Koller predložila škofu Lindman-
skemu pritožbo zoper Matijo Majarja in Andreja Einspielerja (propter instigationes
capellanorum Mayer et Einspieler ad motus slovenicos) in kasneje deset deželnih
poslancev tudi zoper Rizzija (J. Obersteiner, Die Bischöfe von Gurk, 1824—1979) in
odkar so se po smrti škofa Paulitscha (1827) koroški Nemci vselej uspešno upirali
Slovencem kot kandidatom za krško škofijo in celo proti stališču, da bi za to mesto
pomenilo poseben pogoj znanje slovenskega jezika (v istem delu). Ne mislim niti
v najkrajšem povzetku obnavljati te strani zgodovine germanizacije in njenih pritiskov
na Koroškem niti do 1920, niti od 1920 do 1938, niti po 1938. Spomnim naj le na vse,
kar kaže zgodovina volilnega sistema in volitev, o čemer smo že govorili in kar se
v nekem pogledu neposredno kaže tudi v zgodovinski mitologiji obravnavane knjige,
pa na oceno vloge šole pri ponemčevanju koroških Slovencev, ki jo je zapisal 22. maja
1941 koroški zgodovinar dr. Starzacher (Die deutsche Schule und die deutsche Kultur
beginnt das Werk der Verdeutschung... Es muss (sc. na Gorenjskem) im Wesen
der gleiche systemmatische Umvolkungsprozess angesetzt werden, der im alten Kärn
ten dazu geführt hat, dass die Windischen.. . mit den Deutschen den Abwehrkampf
gekämpft haben« — T. Ferenc, n.d., str. 118). Pri jezikovnih štetjih govore po 1910
sami rezultati kritičnemu raziskovalcu, da gre za pod raznovrstnim pritiskom spre
menjene prijave. Theodor Veiter ni brez vzroka zapisal, da postane štetje, pri kate
rem v desetletju spremeni brez migracij 50% prebivalcev občine izpoved o svoji jezi
kovni pripadnosti, za resnega raziskovalca povsem neverodostojno (na Koroškem znaša
rekord trinajstih let 1910—1923 celo 80%, ko naj bi padel v St. Štefanu delež slovensko
govorečih od 92,5 na 12,2 % — od 1713 na 200 [glede na število Slovencev padec za
88,3 % ] , število nemško govorečih pa zraslo od 138 na 1431 [skok za 937 %!]). Dodatek
o statistiki od 1880 do 1910 pa bo pokazal, da ima tudi ta — po plebiscitu sicer po
splošeni — statistično dokazljivi pritisk na koroške Slovence svojo predigro' že v stari
monarhiji od uvedbe kategorije »občevalnega jezika« pri štetjih naprej.
Statistični podatki, ki jih je zbral v svoji tabeli »signifikantnih podatkov« (str.
140—144) Ralf Unkart — čeprav bi za znanstveno primerjanje gotovo bolj ustrezali
podatki po starih in ne po novih občinah — so gotovo pomembni (razen rezultatov
»štetja 1976«), vsaj za spoznavanje števila in moči temeljnega dela koroških Slovencev
(Bekenntnis-Slowenen). Toda z druge strani kažejo konkretne preiskave krajevnih
poznavalcev, da ob teh Slovencih vendarle ni nepomembna druga, »tiha« skupina slo-
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 -1983-4 325
vensko govorečih (Sprach-Slowenen), npr. Moritschevi podatki za št. Stefan ob Zilji
in Kattnigovi za Ledince (prim. Th. Barker, n. d., str. 375). Zavedam se kvalitetne
razlike med prvimi in drugimi vsaj glede življenjske dozorelosti za izpovedovanje
svojega etničnega bistva; zato se je prav zavedati tudi statistične razlike med obema
skupinama. Toda če živi na Koroškem približno enako število »priznavajočih se Slo
vencev« in »-jezikovnih Slovencev«, so Unkartovi podatki obenem potrdilo o nekem
pritisku,: ki tudi danes obe skupini loči med seboj ob prijavi jezikovne pripadnosti
pri štetju in ob prijavi otrok k pouku v materinem jeziku v šoli (politične pripadnosti
seveda ne štejemo za »signifikanten podatek« v tem smislu, ker je določena včasih
celo predvsem z različnimi drugimi parametri družbenega življenja in položaja v
družbi).
Podatki o štetjih 1880 do 1910
Ko je toliko prehitro umrla Heidi Janschitz, doma iz St. Jurija ob Zilji, leta 1982
dokončala svoje magistrsko delo »Geschichte des Unteren Gailtales von 1848 bis
1914« in se pripravljala, da ga nadaljuje v doktorski disertaciji, ki naj bi obravnavala
germanizacijske procese v istem prostoru in istem času z raziskavo poglavitnih de
javnikov pri njih, se je ob obisku v Ljubljani obrnila name s prošnjo za pomoč,
obenem pa je povedala svojo tehtno metodološko pripombo k dosedanjim preiskavam,
tudi k mojim, kolikor so bile objavljene : preiskava vzrokov mora v marsičem izhajati
iz majhne krajevne zgodovine; tudi analiza statističnih rezultatov se zaradi tega ne
bi smela ustaviti na ravnini občin, kjer se različne stvari že zabrisujejo. Seveda je
imela prav. Sam sem sicer analiziral vprašanje Slovencev na Koroškem na ta način,
a uporabil sem te rezultate v glavnem le ob navajanju posameznih posebej za števne
metode signifikantnih primerov do leta 1910.- Naprej te preiskave na krajevni podlagi
niso več mogoče, ker sta objavljeni po krajih le še dve štetji (1934 in 1951), vsa
druga štetja pa le po občinah (1923, 1939, 1961, 1971) ali doslej celo le po okrajih.
Toda tudi delo do 1910 sprva ni bilo sistematično. Sele ko sem 1946 pisal svojo raz
pravo o Czoernigovi etnografski statistiki in njeni metodi (Razprave SAZU, I. razr.,
1, 1950, 117—164) in ob njej spoznal, da je mogoče preskušati zanesljivost njenih
podatkov v nekaterih okoliših le s krajevno analizo poznejših štetij, sem se lotil siste
matičnega pregleda poznejših štetij do 1910 predvsem s vprašanjem, kaj takšna ana
liza pokaže za vrednost števnih metod že v času stare monarhije — koliko se pa pri
tem v krajevnem merilu kažejo statistične spremembe, ki so v resničnem življenju
nemogoče in so razložljive le s takim ali drugačnim pritiskom. Zbral sem kraje s sta
tističnimi skoki te vrste v tabele, ki pa so ostale neobjavljene. Leta 1970 sem v pre
davanju o »teoriji in praksi ljudskih štetij na Koroškem od srede 19. stoletja do konca
1970« na II. koroških kulturnih dneh svoj rezultat kratko povzel v dveh odstavkih
(Historijski zbornik 29/30, 1976/77, str. 562):
»Podrobna analiza poznejših štetij (po 1880) do 1910 pa prepričljivo kaže, da že
od 1880 ne gre za razumljivo postopno asimilacijo Slovencev na Koroškem po nemški
politično in gospodarsko vladajoči večini v deželi. Padec je namreč v vsakem posa
meznem desetetju usmerjen predvsem v nekaj krajev, v katerih se skupno število
prebivalstva v bistvu ni spremenilo, toda število slovensko govorečih prebivalcev se je
v enem desetletju brez migracije zmanjšalo za do okrog 50%, število nemško govorečih
pa zraslo do okrog 200%. Gre za pojav, ki je zavzemal v posameznih desetletjih vse
večjo širino, v posameznih primerih pa je krajevno dosegal tudi še večje dimenzije.
V desetletju 1880—1890 se je v celoti znižalo število Slovencev v deželi za okrog
400 ljudi; v istem desetletju je padlo v 40 krajih, ki leže v 12 občinah, število Slo
vencev od 4141 na 2479, t. j . za 1644, medtem ko je zraslo število Nemcev od 1141
na 2912. Med 1890 in 1900 se je znižalo skupno število Slovencev za okrog 9500, torej
za preko 10% števila iz 1890; toda 4826 od izginulih je živelo le v 90 krajih v 18
občinah v katerih se je znižalo število Slovencev od 9704 na 4878, število Nemcev
pa zraslo od 2669 na 7668. Od skupnega padca okr. 8700 (blizu 12%!) med leti 1900 in
1910 je odoadlo celo 7212 statistično izginulih Slovencev na 115 krajev v 22 občinah,
v katerih se je znižalo število Slovencev od 14703 na 7491, število Nemcev pa zraslo
od 3860 na 11505. Seveda so to pojavi, ki jih je mogoče razložiti le z zlorabo kriterija
»občevalni jezik« pri izvedbi štetja, nikakor pa s kakršno koli prirodno asimilacijo,
ki nikdar ne more doseči takšnih dimenzij menjave jezika.«
Seveda sem se pri uporabi te analize vselej zavedal, da bi pomenila dokaz le
objava tabel s statističnimi podatki. Sele Janschitzeva pa mi je pokazala, da bi uteg
nile Domeniti te tabele za kakega mladega človeka tudi pomemben napotek pri kra-
jevnôzgodovinski preiskavi fenomena germanizacije na Koroškem v stari monarhiji.
Zato naj bodo tu objavljeni z ene strani v njen spomin, z druge strani pa kot dokaz
o tistem pritisku, ki bi ga knjiga »Zur Lage.. .« v odgovoru na vprašanja avstrijskega
ustavnega sodišča o Slovencih želela zanikati, pa so ta dokaz neizbrisno ohranile
avstrijske uradne publikacije o statističnih rezultatih nekdanje monarhije s podrob-
326 B. GRAFENAUER: POLOŽAJ KOROŠKIH SLOVENCEV
nostmi, ki se statističnim objavam druge avstrijske republike žal ne zdijo več po
membne.
Tabele potrebujejo le še tehnična pojasnila, vse drugo prepuščam njihovemu štu
diju in raziskovanju zgodovine krajev, na katere se nanašajo. Opirajo se vseskozi na
podatke uradnih štetij, kar je po svoje zamotano le pri Czoernigovem štetju čigar
podrobno gradivo ni bilo uradno objavljeno, marveč samo sumarni izračuni za de
želo (za objavo podatkov za Koroško gl. B. Grafenauer, Czörnigova etnografska sta-
c l t i oao'- V J f P r e r a c u n v občine pa isti,! Narodnostni razvoj. . . , Koroški zbornik, 1946,
str 129—164). Za vsa poznejša štetja so uporabljeni podatki uradnih objav: Spezial-
Ortsrepertorium fur Kärnten: a) auf Grund der Ergebnisse der Volkszählung vom 31
?Q
e„n TI8-0 , ^155 1 8 8 2 ; b ) a u £ G r u n d d e r Ergebnisse der Volkszählung vom 31. Dez'
TT,- ' V f̂n l 8 9 ; .cl a u f G r u n d d e r Ergebnisse der Volkszählung vom 31. Dez 191o'
n , „ . 1 1 ' GemelndeIe™k<>n für Kärnten, auf Grund der Ergebnisse der Volkszählung
vom 31. Dez. 1900, Wien 1905. B
' Obdelava je razdeljena v »Pregledne tabele« in »Analitične tabele« Pregledna
tebelal in Analitična tabela I sta povezani med seboj le po problemu - oœnf
vrednosti štetja 1880 - ne pa po snovi. Pregledna tabela I primerja za območje
severno od Celovca veliko spremembo jezikovne pripadnosti prebivalstva med 1846
Л ; P " m e r 3 a v a Je urejena po občinah, ker je podatke Czoernigovega štetja mo
goče urediü n a t a način ni jih pa mogoče razbiti po krajih. Gre sicer za obdobje
34 let, med katerimi ni bilo niti »ankete« niti štetja po občevalnem jeziku in za
področje, ki je bilo nekoliko mešano že 1846, vendar je premik za normalni razvoj
prevelik (podatki o Celovcu 1846 so sporni); to dokazuje tudi po 1880 obstoječa po
treba po slovenščino obvladujočih duhovnikih v vrsti župnij tega ozemlja, v nekaterih
(npr Otmanje) tudi še po drugi svetovni vojni. Analitična tabela I obravnava isto
vprašanje glede na poznejši štetji 1890 in ponekod 1900 z navajanjem vseh krajev
v katerih je bil delež Slovencev pri poznejših štetjih večji kot pri štetju 1880 (pri
majhnih razlikah — do 10 ljudi — so izračuni negotovi, ker gre lahko za migracijo
ene ah dveh družin, pri številkah nad 10 so pa podatki za »zanesljivost« štetja 1880
gotovo signifikantni; v obeh primerih jih je mogoče preskusiti le ob krajevnozgodo-
vinskem raziskovanju z drugačnimi viri).
Pregledna tabela II in Analitična tabela II navajata nenormalne spremembe jezi
kovne strukture prebivalstva v nemško korist od 1880 do 1890 po krajih v analitični
tabeli in po občinah v pregledni tabeli. V pregledni tabeli so pod ustrezno občino za
jete seveda le vsote prebivalstva tistih krajev, ki so zajeti s podatki analitične tabele
V istem razmerju sta med seboj Pregledna tabela III in Analitična tabela III za spre
membe v desetletju 1890 do 1900 ter Pregledna tabela IV in Analitična tabela IV za
desetletje 1900 do 1910. Za premik od 1910 do 1923 manjka ustrezna podlaga ker sta
tistični podatki po krajih za 1923 niso bili objavljeni. '
Vse ostalo prepuščam neposrednemu študiju tabel in prav tako sklepe do katerih
takšne analize vodijo o razmerju oblasti do Slovencev ob štetjih. Dovoljujem si opo
zoriti glede uporabe kriterija »občevalni jezik« pri štetjih od 1880 do 1910 v avstrijski
polovici Avstro-ogrske in še posebej v »kronovïnah z nemško in slovensko govorečim
prebivalstvom« na izredno bogato dokumentacijo v knjigi Emila Brixa, Die Umgangs
sprache in Altösterreich z w i s c h e n Agitation und Assimilation, 1982, 537 str posebej
152—182; bistveni Brixovi načelni in delno tudi konkretni rezultati o štetjih z nave
denim stevmm kriterijem in razmerju politične moči na Koroškem (str. 166—177 440
?no„4(?2 Sb p r i m ' t u d i r a z P r a v o istega avtorja Die Kärntner Volksabstimmung ' von
1920 im Kontext der österreichischen Nationalitätenstatistik 1880—1934 v Kärntens
Volksabstimmung 1920, Klagenfurt 1981, str. 232—253) so v večini vprašanj zelo blizu
mojim presojam in prav tako sklepom, ki jih vsakemu objektivnemu študiju nare
k u 3 ' ^ 0 v sledečih tabelah razvrščeni podatki uradne statistike desetletij od 1880 do
Pri krajevnih imenih uporabljam oblike, ki so jih uporabljali navedeni statistični
»krajevni repertoriji«, ker je tako lažje mogoče preverjati podatke s predlogo po ka
teri so prevzeti; le glede oblike »ves« — »vas« je po sklepu redakcije uporabljena
oblika, za katero so se okrog 1970 odločili koroški Slovenci sami, saj prav mnenja
iz Slovenije v tem pogledu niso bila soglasna (tako prof. Tine Logar kot jaz sva zago
varjala staro ljudsko obliko, vendar sva priznavala odločilno pravico odločanja koro
škim Slovencem.
B o g o G r a f e n a u e r
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 • 1983 . 4 327
PRILOGE:
O b č i n a
Pregledna tabela I
Domače
prebivalstvo
1846
Celovec-Klagenfurt 12.054
Podklošter-Arnoldstein 3.164
Perava-Judendorf-Vetruv
Perau-Judendorf-Federaun 882
Dhovše-Lendorf 813
Dole-Ponfeld 863
Gospa Sveta-Maria Saal . 1.911
St. Martin pri Celovcu-
St. Martin b. Klagenfurt 749
Kriva Vrba-Krumpendorf 838
Možberk-Moosburg 2.242
Otmanje-Ottmanach 1-040
St. Peter pri Celovcu-
St. Peter b. Kagenfurt 695
St. Rupert-St. Rupprecht 280
St. Tomaž-St. Thomas 1-619
Trdnja vas-Hörtendorf 678
Trnja vas-Annabichl 1.103
Št. Janž na Mostiču-
St. Johann am Brück 1.661
Skupno
1880
17.831
3.424
1.014
810
846
1.948
935
683
2.114
968
1.128
720
1.649
680
1.349
1.596
Občevalni jezik
slovenski
1846
6.500
3.088
692
653
588
926
499
800
772
839
495
187
1.449
623
1.030
1.324
1880
629
1.360
5
44
0
83
145
226
172
142
214
0
1.087
73
112
720
1846
5.554
76
190
160
275
985
250
38
1.470
201
200
93
170
55
73
337
nemški
1880
30.592 37.695 20.465 5.012 10.127
17.119
2.064
1.009
766
846
1.865
790
457
1.942
826
914
720
562
607
1.237
876
32.600
Analitična tabela I
Korektura uradnega štetja 1880 po štetjih 1890 in 1900
Občina, kraj
1880
Nemci Slovenci
Brdo-Egg
Brdo-Egg
Velika vas-Micheldorf
Goriče-GSrtschach
Sv. Stef an-St. Stefan
Kasaze-Edling
Na Bodnje-Bodenhof
Sodni okraj Smohor-Hermagor
Podklošter-Arnoldstein
Cava-Tschau
Hrast-Hart
Korpiče-Korpitsch
Lipje-Lind
Megvarje-Maglern
Podklošter-Arnoldstein
Pod Krajnikom-Krainegg
Pod Turjo^Neuhaus
Radnja vas-Radendorf
Rikarja vas-Riegersdorf
Rut-Greuth
Sovče-Seltschach
Sp. Vrata-Untertörl
Strmec-Krainberg
Št. Lenart-St. Leonhard
V Dolah-Pessendellach
Zg. Vrata-Obertörl
Ziljica-Gailitz
17
9
8
8
12
52
123
74
33
192
293
36
109
146
56
100
133
169
. 27
*50
78
86
213
240
176
305
172
34
49
33
50
28
44
90
51
75
144
61
37
193
38
43
22
13
10
53
1890
Nemci Slovenci
Popravek
5
32
37
4
139
279
14
34
5
6
110
47
129
0
29
10
49
179
223
189
303
171
49
106*
118
80
54
120
112
68
148
258
131
62
301*
79**
50
57*
95
63
135
8
4
8
5
12
37
45
90
30
25
70
20
20
70
140
50
20
80
42
27
20
70
40
80
* Uradno štetje 1900
** Uradno Štetje 1910
328 B. GRAFENAUER: POLOŽAJ KOROŠKIH SLOVENCEV
Občina, kraj 1880
Nemci Slovenci
Sodni okraj Podklošter-Arnoldstein
Bleiberg 3 8 1 8
Beljak-Villach 5475
St. Martin-St. Martin 3030
Sodni okraj Beljak-Villach
Rožek-Rosegg
Podrožčica-Rosenbach
Sodni okraj Rožek-Rosegg
Dholica-Techelsberg
Karov-Karl
Sokolče-Sekul
Gospa Sveta-Maria Saal
Sribiče-Stuttern
Vogliče-Winklern
Grabštajn-Grafenstein
Dobje-Aich
St Peter-St. Peter
Hodiše-Keutschach
Ležbe-Laisbach
Sv. Miklavž-St Nicolai
Kotmara vas-Köttmannsdorf
Cahorče-Tschachoritsch
Plešivec-Ploschenberg
Razpotje-Wegscheide
V Brdih-Wurdach
Kriva Vrba-Krumpendorf
Breza-Pirk
Dražinj-Drassing
Gorice-Görtschach
Kriva Vrba-Krumpendorf
Gorliče-Gurlitsch
Možberg-Moosburg
Borovčiče-Berndorf
Zagorje-Obergöriach
Otmanje-Ottmanach
Na Smole-Kronawet
S t Rupert-St. Rupprecht
St. Tomaž-St. Thomas
Cilberk-Zeiselberg
V Ovšah-Gottesbichl
Trdnja vas-Hörtendorf
Trnja vas-Annabichl
Ačale-Atschalas
Gorinče-Gorintschach
Marola-Marollach
Sp. Goričica-
Untergoritschitzen
St Jurij-St Georgen
Vetrinj-Viktring
V Dolah-Tal
Loka-Lack
Na Planini-Alpen
Na Spi-Schmölzhütte
Nograd-Weingarten
Nova vas-Neudorf
Postražice-Straschitz
Potok-Bach
Zrelec-Ebental
Cetera j a-Zetter ei
Delnja vas-Niederdorf
Dobje-Aich
Na Bregu-Rain
12
0
30
6
93
1890
Nemci Slovenci
Popravek
3337
6683
3473
86*
232
197
115
939
90
200
180
470
10
10
20
21
41
84
3
5
2
6
6
5
6
2
14
47
39
81
63
82
54
13
720
19
9
607
19
40
40
483
117
48
15
5
95
11
7
17
5
75
149
52
10
65
133
0
0
72
90
84
29
90
72
16
88
45
20
2
14
10
0
5
4
0
32
4
73
4
0
10
0
3
14
15
35
27
27
28
32
29
12
0
0
23
2
18
20
52
0
1
0
0
0
0
0
0
7
37
9
85
49
101
48
3
1348
8 v
1 '
302
24
31
29
437
96
24
13
9
80
5
0
12
0
0
22
20
0
64
138
11
6
77
113
107
37
127
73
21
67
49
34
26
49
27
9
13
10
51
62
5
449
9
10
23
46
55
22
22
47
29
25
39
39
58
73
114
36
29
18
2
11
6
3
4
2
6
6
5
6
2
7
10
30
30
14
9
8
10
30
10
8
325
4
10
13
50
40
20
7
4
15
5
7
5
5
75
127
36
10
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 1983 • 4 329
Občina, k r a j
P o d k r n o s - G u r n i t z
V Selu-Zell
1880
N e m c i Slovenci
39 57
56 134
1890
N e m c i Slovenci
8 82
4 190
P o p r a v e k
30
50
Sodni okraj Celovec-okolica — Klagenfurt-Umgebung
St. Janž na Mostiču-St. Jobann am Brucki
Hrovače-Chrobathen 9
Krištofova gora-Christofberg 16
St. Gregor-St. Gregor 52 !
V Gradu-Eppersdorf 49
Uha vas-Hausdorf 26
Sodni okraj Železna Kapla-Eisenkappel
1075
44
32
8
42
7
0
1
42
5
14
62
40
11
91
20
9
12
10
45
12
Sodni okraj Eberstein 88
Bela-Vellach 190 3088 40 2895 130
Železna Kapla-Eisenkappel 623 575 460 618 108
238
Skupno 2857
Pregledna tabela П
V občini
Domače
prebivalstvo
Občevalni jezik
slovenski nemški
Podkloš ter-Arnolds te in
Vernberk-Wernberg .
Št. J a n ž n a Most iču-
St. J o h a n n a m B r u c k i
Kostan je-Köstenberg
Vrba-Velden
G r a b s t a n j - G r af enste in
P o r e č e-Pör t schach
Zre lec-Ebenta l
St. Tomaž-St. T h o m a s
Djekse-Diex
St. P e t e r n a Vaš in jah-
St. P e t e r a m Wal ler sberg
Važenberk-Waisenberg
1880
97
602
782
658
368
189
303
118
715
671
121
681
1890
108
593
733
682
412
164
442
133
695
686
105
686
1880
71
358
391
634
285
189
197
117
494
636
117
652
1890
31
231
186
466
4'
84
75
93
197
571
65
458
1880
26
226
391
24
82
0
106
1
221
35
4
25
1890
77
353
547
195
372
80
367
40
498
115
40
228
Skupno 5.305 5.439 4.141 2.497 1.141 2.912
Analitična t abe la II
Občina, k ra j
D o m a č e Občevalni jezik
prebiva l s tvo s lovenski
1880 1890 1880 1890 1880
n e m š k i
1890
Podklošter-Arnoldstein
Zagoriče-Agoritschach
Vernberk-Wernberg
Kleče-Kletschach
Podravlje-Föderlach
Skočidol-Gottestal
Stakorče-St. Ulrich
Trnovlje-Terlach
97
37
109
147
207
102
602
108
34
135
130
214
80
593
71
24
93
118
51
72
358
31
16
84
81
15
35
231
26
13
16
12
156
29
226
77
18
51
40
199
45
353
St. Janž na Mostiču-St.Johann am Brucki
Pirkach 91 90 23 0 68 90
Sp. Hreblje-Unterkrewald 98 97 51 25 47 72
St. Lipš-St. Philippen 209 195 174 131 35 64
St. Urh-St Ulrich 348 313 134 30 214 283
330 B. GRAFENAUER: POLOŽAJ KOROŠKIH SLOVENCEV
Občina, k r a j
D o m a č e Občeva ln i jezik
prebiva l s tvo slovenski
1880 1890 1880 1890 1880
n e m š k i
1890
Zg. Hreblje-Oberkrewald
Kostanje-Köstenberg
Črešnje-Kerschdorf
Korene-Würzen
Kostanje-Köstenberg
Trešiče-Droschitz
Vrba-Velden
Sp. Voglice-Unterwinklern
Vrba-Velden
Grabštanj-Grafcnstein
Brda-Werda
Jadovce-Thon
Poreče-Portschach
Poreč e-Pörtschach
Renveg-Renweg
Žrelec-Ebental
Gradnica-Gradnitz
St. Tomaž-St. Thomas
Dominča vas-Deinsdorf
Fraj denberg-Freudenberg
Gunderška vas-Gundersdor£
Ličja-Leibnitz
Male Goriče-Kleingortschach
Partovca-Portendorf
Timenica-Timenitz
Vas j a vas-Lassendorf
Velike Goriče-
Grossgòrtschach
Virnja vas-Geiersdorf
Djekše-Diex
Djekše-Diex
St. Peter na Vašinjah-
St. Peter am Wallersberg
Sv. Neža-St. Agnes
Vazenberk-Waisenberg
Crni grad-Neudenstein
Mali St. Vid-Klein St. Veit
Ričja vas-Reissdorf
Srednje Trusnje-Mittertrixen
Terpece-Terpetzen
Zg. Trusnje-Obertrixen
36
782
180
250
101
127
658
38
733
170
256
114
142
682
391
0
186
178
232
100
124
634
133
170
76
87
466
61
198
135
141
82
64
681
79
195
153
108
95
56
686
60
198
135
132
82
45
652
30
156
99
86
65
22
458
27
391
2
18
1
3
24
38
547
37
65
38
55
195
63
305
368
60
129
189
265
38
303
118
76
336
412
36
128
164
399
43
442
133
61
224
285
60
129
189
167
30
197
117
32
8
40
0
84
84
67
8
75
93
2
80
82
0
0
0
98
8
106
, 1
44
328
372
36
44
80
332
35
367
40
66
125
68
36
40
35
92
97
66
90
715
66
115
68
21
39
30
117
83
63
93
695
54
31
58
29
27
21
74
95
50
55
494
27
5
31
0
0
6
51
18
21 ,
38
197
12
94
10
7
. 13
14
18
2
16
35
221
39
110
37
21
39
24
66
65
42
55
498
671
121
686
105
636
117
571
65
35
4
115
40
1
0
0
7
0
17
25
49
39
54
22
30
34
228
Skupno 5.305 5.439 4.141 2.497 1.141 2.912
Pregledna tabela III
V občini
Podkloš ter-Arnolds te in
S m e r č e - E m m e r s d o r f
S t r a j a v a s - H o h e n t h u r n
D o m a č e
prebiva l s tvo
1890 1900
1.276
1.172
565
1.225
1.032
506
1890
847
1.110
520
Občevalni jezik
slovenski
1900 1890
510
579
420
429
62
45
n e m š k i
1900
715
451
86
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 . 1983 . i 331
V občini
Borovl je-Oberfer lach
Medborovnice-Unter fe r lach
Podl jubel j-Unter lo ib l
Dhol ica-Techelsberg
K o t m a r a v a s - K ö t t m a n n s d o r f
K r i v a V r b a - K r u m p e n d o r f
O t o k - M a r i a W o r t h
P o r e č e - P o r t s c h a c h
T r d n j a vas-Hörtendorf
Vetr in j-Viktr ing
Žre lec-Ebenta l
Št. J a n ž n a M o s u č u -
St. J o h a n n a m Brucki
Dobr la vas-Eberndorf
R u d a - R u d e n
Važenberk-Waisenberg
Skupno
D o m a č e
prebiva l s tvo
1890
1.638
857
946
408
576
316
439
546
532
649
462
520
265
311
895
12.373
1900
1.875
821
1.000
394
605
384
439
601
576
650
494
485
319
301
845
12.552 '
Občevalni jezik
s lovenski
1890
947
647
846
372
555
136
417
421
384
505
296
411
241
272
. 777
9.704
1900
617
208
662
246
348
55
133
77
69
23
154
48
185
177
367
4.878
1890
691
210
100
36
21
180
22
125
148
144
166
109
24
39
118
2.669
n e m š k i
1900
1.258
613
338
148
257
329
306
524
507
627
340
431
134
124
478
7.668
Analitična tabela III
Domače
prebivalstvo
Občevalni jezik
slovenski nemški
V « V 1 « * » J * * J . U J
Podklošter-Arnoldstein
H r a s t - H a r t
Megvar je-Maglern
P e č e - P o c k a u
R i k a r j a vas-Riegersdorf
V Dölah-Pessende lach
Zil j ica-Gailitz
•
Smerče-Emmersdorf
Borče-Fork
Cače-Saak
Cajna-Nötsch
Mišel jče-Michelhofen
S m e r č e - E m m e r s d o r f
1890
150
259
311
137
105
314
1.276
144
421
392
113
102
1.172
1900
153
262
276
113
79
342
1.225
105
348
387
103
89
1.032
1890
118
120
248
131
95
135
847
144
402
353
113
98
1.110
1900
82
89
174
52
45
68
510
42
223
185
62
67
579
1890
32
139
63
6
10
179
429
0
19
39
0
4
62
1900
71
173
102
61
34
274
715
63
123
202
41
22
451
Straja vas-Hohen t hum
Drašče-Draschitz
Straja vas-Hohenthurn
Borovlje-Oberferlach
Borovi j e-Ferlach
Dole-Dollich
Kobor-Gabel
Medborovnice-Unterferlach
Glinje-Glainach
Medborovnice-Unterferlach
Otrovca-Otrouza
Sp. Glinje-Unterglainach
Trata-Tratten
Vesca-Dörfl
Zadole-Saidolach
Podljubelj-Unterloibl
Gorice-Görtschach
Košentavra-Kirschenteuer
191
374
565
164
342
506
173
347
520
133
287
420
18
27
45
31
55
86
1.053
151
434
1.638
122
346
72
24
94
57
142
857
101
216
1.157
293
425
1.875
126
343
63
42
86
45
116
821
88
244
493
102
352
947
119
144
72
24
94
57
137
647
94
183
360
56
201
617
60
27
11
15
30
24
41
208
64
169
560
49
82
691
3
202
0
0
0
0
5
210
7
33
797
237
224
1.258
66
316
52
27
56
21
75
613
24
75
332 B. GRAFENAUER: POLOŽAJ KOROŠKIH SLOVENCEV
Občina, k ra j
P o d g o r a - U n t e r b e r g e n
Podl jubel j-Unter lo ib l
Dholica-Techelsberg
K a r o v - K a r l
Skr i le-Grai l i tz
Sokolče-Sekul
Tibiče-Tiebitsch
Kotmara vas-Köttmannsdorf
Cahorče-Tschachor i t sch
K o t m a r a vas-Köt tmannsdor f
P r e b a l j e-Prel iebl
Razpot je-Wegscheide
Sv. Kandol f-St . Gandolf
Kriva Vrba-Krumpendorf
Dražin j - D r a s i n g
Gor ice-Görtschach
K r i v a V r b a - K r u m p e n d o r f
Kur l iče-Gur l i t sch
Otok-Maria Worth
Otok-Mar ia W o r t h
R a v n e - R a u n a c h
Ribnica-Reifnitz
Sek i ra-Seki rn
Sv. Ana-St . A n n a
Poreče-Portschach
Goriče-Gori t schach
Pr ič iče-Pr i t schi tz
Slovenja gora-Windischberg
Vogl iče-Winklern
Zadole-Sal lach
Trdnja vas-Hörtendorf
Dobje-Aich
H o t n a vas-Guttendor f
Hras tov ica-Hras towi tz
Oreševec-Nessendorf
Poker iče-Poker i t sch
St. Jakob-St . J a k o b
T r d n j a vas-Hörtendorf
V Ovšah-Gottesb ichl
Vetrinj-Viktring
Goričice-Gori tschizen
K r o t n a vas-Krotendorf
L o k a - L a k
N a gori-Berg
N a p lanin i-Alpen
N o g r a d - W e i n g a r t e n
Nova vas-Neudorf
Postraž ice-Straschi tz
P o t o k - B a c h
V Dolah-Tal
Vinče- Wintschach
Voženica-Opferhof
D o m a č e
prebiva l s tvo
1890
308
321
946
66
54
156
132
408
127
269
97
21
62
576,
71
35
134
76
316
55
41
177
128
38
439
78
78
101
177
.112
546
16
111
71
36
69
33
141
55
532
96
94
35
41
56
30
39
51
58
46
82
21
649
1900
286
382
1.000
71
45
152
126
394
114
319
74
42
56
605
71
38
192
83
384
43
46
188
134
28
439
94
100
90
214
103
601
16
128
74
31
69
37
162
59
576
70
92
27
32
48
86
53
55
47
44
76
20
650
Občeva ln i jezik
s lovenski
1890
288
281
846
64
48
138
122
372
127
251
97
21
59
555
34
26
49
27
136
50
41
170
118
38
417
59
59
69
127
107
421
14
98
35
36
67
26
84
24
384
83
64
22
41
47
25
39
39
58
22
46
19
505
1900
201
228
662
43
18
94
91
246
90
176
53
11
18
348
11
8
34
2
55
5
19
38
63
8
133
13
22
1
8
33
77
0
16
2
0
4
4
38
5
69
0
5
1
5
0
4
4
0
0
0
2
2
23
1890
20
40
100
2
6
18
10
36
0
• 18
0
0
3
21
37
9
85
49
180
5
0
7
10
0
22
19
19
32
50
5
125
2
13
36
0
2
7
57
31
148
13
30
13
0
9
5
0
12
0
24
36
2
144
n e m š k i
1900
85
154
338
28
27
58
35
148
24
143
21
31
38
257
60
30
158
81
329
38
27
150
71
20
306
81
78
89
206
70
524
16
112
72
31
65
33
124
54
507
70
87
26
27
48
82
49
55
47
44
74
18
627
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 . 1 9 8 3 - 4 333
Občina, k ra j
Zrelec-Ebental
Dein j a vas-Niederdorf
Pred l je-Pr iede l
Zre lec-Ebenta l
Št. Janž na Mostiču-
St. Johann am Brück!
H r o v a č e - K r o b a t h e n
Krištofova gora-Christofberg
St. Peter-St . P e t e r
St. Lipš-St. P h i l i p p e n
S m i h e l s k a gora- Michae lerberg
U h a vas-Hausdorf
Dobrla vas-Ebernđorf
Sinča vas-Kühnsdor f
Ruđa-Ruđen
P o d g o r a - U n t e r n b e r g
R u d a - R u d e n
Vazenberk-Waisenberg
C a r c e - F ü h r h o l z
Gorce-Wurzen
Gosin j e-Gänsdorf
Mali St. Vid-Klein St. Veit
P o r e c e - P ö r t s c h a c h
Rič j a vas-Raisdorf
Smar je ta-St . M a r g a r e t h e n
Str iholče-Gattersdorf
42
41
66
195
70
153
73
255
895
Skupno 12.373
47
41
71
188
57
126
71
244
845
12.552
42
41
57
156
68
99
72
242
777
27
18
22
40
33
0
44
183
367
0
0
9
39
2
54
1
13
118
Domače
prebivalstvo
1880
136
58
268
462
62
41
96
195
; 92
34
520
1890
132
60
302
494
54
32
90
189
85
35
485
Občevalni jezik
slovenski
1880
114
48
134
296
62
40
91
131
67
20
411
1890
87
30
37
154
7
2
2
27
10
0
48
1880
22
10
134
166
0
1
5
64
25
14
109
nemški
1890
45
30
265
340
47
30
82
162
75
35
431
265
193
, 118
311
319
173
128
301
241
177
95
272
185
127
50
177
24
16
23
39
134
46
78
124
20
23
49
148
24
126
27
61
478
9.704 4.878 2.669 7.668
Občina, k ra j
Sv. Stefan-St. Ste fan
Bis t r ica n a Zilji-
Feis t r i tz a. d. Gail
P o d k l o š t e r - A m o l d s t e i h
S m e r č e - E m m e r s d o r f
Bekš tan j-Finkens te in
M a r i j a n a Zi l j i-Maria Gai l
L i p a - L i n d
Bistr ica v Rožu-
Feis t r i tz i. Rosenta l
Borovlje-Oberf e r lach
Podl jubel j-Unter lo ib l
Dhol ica-Techelsberg
G r a b š t a n j - G r a f e n s t e i n
Pokrče-Poggersdorf
Radiše-Radsberg
St. Tomaž-St. T h o m a s
Zihpol je-Maria R a i n
Zre lec-Ebenta l
Skocjan-St. K a n z i a n
Železna K a p l a - E i s e n k a p p e l
G r e b i n j-Gri f fen
Pregledna tabela IV
D o m a č e
prebiva l s tvo
1900
292
1910
287
Občevalni jezik
slovenski
1900 1910
283 200
1900
n e m š k i
1910
87
711
913
1.379
2.448
1.148
753
1.428
2.183
460
878
1.132
665
280
343
234
397
166
1.109
751
652
957
1.259
2.501
1.233
699
1.339
2.834
555
832
1.074
624
271
352
219
369
158
1.150
693
695
732
992
2.303
1.045
716
1.266
997
425
683
936
625
265
271
170
338
143
438
547
547
439
542
1.670
488
316
701
288
224
242
398
307
146
50
69
193
87
303
308
16
181
385
145
103
37
162
1.186
35
193
196
39
15
72
64
59
23
671
204
105
518
717
1.425
745
383
634
2.546
331
590
676
317
125
302
150
176
71
847
385
334 B. GRAFENAUER: POLOŽAJ KOROŠKIH SLOVENCEV
Občina; kraj
Tinje-Tainach
Vovbre-Haimburg
Skupno
Domače
prebivalstvo
1900 1910
338
560
18.568
329
613
19.000
1900
310
523
14.703
Občevalni jezik
slovenski
1910 1900
207 28
360 37
7.491 3.860
nemški
1910
122
253
11.505
Analitična tabela IV
Občina, k ra j
Sv. Stefan-St. Stefan
N a Potoce-Bach
Sv. Stefan-St. Stefan
Bistrica na Zilji-
Feistritz a. d. Gail
Pođklošter-Arnoldstein
Cava-Tschau
Lipje-Lind
P e č e - P o c k a u
Sovče-Seltschach
Zagoriče-Agori tschach .
Smerče-Emmersdorf
Cače-Saak
Čajna-Notsch
Crešnje-Kerschdorf
Dule-Del lach
H e r b l j e - K r e u b l a c h
L a b e n č e - L a b i e n t s c h a c h
P o k l a n č e - P o g l a n t s c h a c h
Bekštanj-Finkenstein
Bače-Faak
Bekš tan j-Al t-Finkenste in
Diča vas-Gödersdorf
Goriče-Goritscriach
Malošče-Mallest ig
M l i n a r e - M ü l l n e r n
Podgor je-Pogör iach
Sp. B r e g - U n t e r r a i n
Sp. D o b j e - U n t e r e i c h w a l d
Sp. T e h a n č e - U n t e r t e c h a n t i n g
Stobce-Stobitzen
Sv. Job-St . J o b
Steben-St . Stefan
Zg. Dobje-Obera ichwald
Marija na Zilji-Maria Gail
Brdo-Egg
Cinovice-Tschinowitsch
Dole-Duel
Drobole-Drobol lach
Rašče-Ratschach
Mar i ja n a Zil j i-Maria Gai l
Prosovice-Prosowitz
R u t - G r e u t h
Seraj-Serei
T r d a n i č e - T u r d a n i t s c h
D o m a č e
prebiva l s tvo
1900
115
177
292
711
1910
111
176
287
652
Občevalni jezik
slovenski
1900 1910
115
168
283
92
108
200
695 547
1900
16
nemški
1910
19
68
87
105
111
66
276
348
112
913
348
387
261
49
87
188
59
1.379
229
131
164
149
451
128
161
78
199
147
39
138
236
198
2.448
123
96
25
165
109
136
117
51
23
114
115
68
349
328
97
957
334
333
239
56
72
173
52
1.259
273
112
148
134
481
250
154
86
180
129
46
119
296
93
2.501
131
139
27
181
87
149
114
47
19
144
106
50
174
301
101
732
223
185
255
43
82
152
52
992
221
127
160
146
426
85
161
58
183
146
35
132
230
193
2.303
117
80
23
159
107
102
108
51
21
97
74
21
129
201
14
439
117
74
150
31
47
101
22
542
144
60
55
81
185
30
99
13
113
69
9
29
162
27
1.670
80
18
12
39
35
60
58
10
0
31
5
16
102
47
11
181
123
202
6
6
5
36
7
385
8
4
4
3
25
43
0
20
16
1
4
6
6
5
145
6
16
2
6
2
34
9
0
2
17
41
47
220
127
83
518
217
259
89
25
25
72
30
717
129
52
93
53
296
220
55
73
67
60
37
90
134
66
1.425
51
121
15
142
52
89
56
37
19
113
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 . 1983 • 4 335
Občina, k ra j
Vognje polje-Bogenfeld
Lipa-Lind
B o r o v n i c a - F a h r e n d o r f
L i p a - L i n d
N a D r a v i - D r a u
N a Gore-Bergel
P o d r a v l j e - F ö d e r l a c h
P o t o k - B a c h
Semisvavče-St. L a m b r e c h t
Sre je-Raiach
T m a r a vas-Emmersdor f
V u d m a t - W u d m a t
Bistrica v Rožu-Feistritz i. R.
Bistr ica-Feis tr i tz
Sveče-Suetschach
Borovi je-Oberferlach
Bajt ise-Waidisch >
Borovl je-Fer lach
D o b r a v a - D o b r o w a
K o v o r - G a b e l
Podljubelj-Unterloibl
B a b n j a k - B a b n i a k
Gorjice-Görtschach
K a p l a pr i D r a v i -
K a p p e l a n d. D r a u
S t r u g a - S t r a u
T r n j e - D o r n ä c h
Dholica-Techelsberg
Došenče-Toschl ing
H a d a j n č e - H a d a n i g
Sokolče -Sekul
St. Jerne j-St . B a r t l m ä
St. Mart in-St . M a r t i n
Tibiče-Tiebitsch
V a r p j a vas-Arndorf
Grabštanj-Grafenstein
B r d a - W e r d a
G r a b š t a n j -Grafenste in
H u m i š e - G u m i s c h
J a d o v c a - T h o n
Lip je-Lind
M a l e Čape-Zapfendorf
N a B r e g u - R a i n
Sepec-Trut tendor f
S t a r i dvor-Althofen
Sv. P eter-St. P e t e r
•
D o m a č e
prebiva l s tvo
1900
189
1.148
119
136
62
43
71
81
69
46
80
46
753
725
703
1.428
381
1.157
220
425
2.183
13
88
155
129
75
460
136
67
152
151
• 138
126
108
878
35
422
105
104
50
42
39
142
90
103
1.132
1910
195
1.233
102
134
61
50
59
75
55
57
70
36
699
724
615
1.339
270
1.547
462
555
2.834
33
104
204
136
78
555
106
60
140
168
157
115
86
832
36
407
1-05
100
59
36
38
123
73
97
1.074
Občevalni jezik
s lovenski
1900
180
1.045
119
111
62
43
69
79
68
46
73
46
716
571
695
1.266
304
360
132
201
997
13
64
149
127
72
425
82
67
94
140
104
91
105
683
31
325
84
94
46
42
19
139
90
66
936
1910
145
488
53
66
33
9
32
32
19
24
23
25
316
167
534
701
59
112
40
77
288
8
25
80
79
32
224
18
39
10
54
57
35
29
242
10
140
26
43
16
14
0
73
47
29
398
1900
9
103
0
25
0
0
2
2
1
0
7
0
37
154
8
162
77
797
88
224
1.186
0
24
6
2
3
35
54
0
58
11
32
35
3
193
4
97
21
10
4
0
20
3
0
37
196
n e m š k i
1910
50
745
49
68
28
41
27
43
36
33
47
11
383
557
77
634
211
1.435
422
478
2.546
25
79
124
57
46
331
88
21
130
114
100
80
57
590
26
267
79
57
43
22
38
50
26
68
676
Pokrče*Poggersdorf
Lancova-Lanzendorf 52 54 52 30 0 24
Lečja gora-Linsendorf 114 95 114 66 0 29
Pobarže-Pubbersdorf 108 101 93 38 15 63
Pokrče-Poggersdorf 115 119 100 55 14 64
Rute-Kreuth 43 48 33 4 10 44
Slov. Smihel-Wind. St. Michael 99 75 99 51 0 24
Svamene gorice-Amaisbichl 28 23 28 9 0 14
336 B. GRAFENAUER: POLOŽAJ KOROŠKIH SLOVENCEV
Občina, kraj
Domače
prebivalstvo
Občevalni jezik
slovenski
Škocjan-St. Kanzian
Grad-Wasserhof en
St. Markš-St. Marxen
Železna Kapla-Eisenkappel
Grebinj-Griffen
Grebinj-Griffen
Gruče-Grutschen
Stara vas-Altenmarkt
Tinje-Tainach
Tinje-Tainach
Valmat-Admont
Vovbre-Haimburg
Dob-Eich
Olšenica-Olschenitzen
Pod Lipo-Unter den Linden
Sv. Stef an-St. Stefan
Vovbre-Haimburg
447
135
169
751
456
121
116
693
259
135
153
547
143
98
67
308
65
64
58
50
323
560
71
79
69
51
343
613
65
62
54
50
292
523
22
49
22
28
239
360
188
0
16
204
nemški
St. Janž-St . J o h a n n
2 v i r č e - W i r t s c h a c h
Radiše-Radsberg
N a Z b a r c i - S c h w a r z
R u t - K r e u t h
S t r a n č i č e - S t r a n t s c h i t s c h a c h
Št. Tomaž-St. Thomas
Bučinja vas-Wutscarün
Krištofova gora-Christofberg
Sv. L o v r e n c - S t Lorenzen
T i m e n i c a - T i m e n i t z
Vasja vas-Lassendorf
Žihpolje-Maria Rain
Golšovo-Goltschach
I m o v - H a i m a c h
N a d r o m - N a d r a m
Zg. Dole-Obertöl lern
*
Žrelcc-Ebental
G r a d n i c a - G r a d n i t z
P o d k r n o s - G u r n i t z
V Selu-Zell
1900
79
27
665
85
154
41
280
/
76
20
63
110
74
343
121
44
39
30
234
132
89
176
397
1910
88
21
624
105
128
38
271
83
15
73
110
71
352
107
40
36
36
219
118
91
160
369
1900
79
27
625
85
154
26
265
76
12
45
82
56
271
88
44
23
15
170
87
77
174
338
1910
54
0
307
60
82
4
146
4
0
5
33
8
50
55
10
4
0
69
46
33
114
193
1900
0
0
39
0
0
15
15
0
8
18
28
18
72
33
0
16
15
64
45
12
2
59
1910
34
21
317
45
46
34
125
79
15
68
77
63
302
52
30
32
36
150
58
46
176
62
104
166
1.109
61
97
158
1.150
49
94
143
438
26
61
87
303
13
10
23
671
35
36
71
847
291
47
338
280
49
329
270
40
310
178
29
207
21
7
28
313
23
49
385
102
20
122
0
2
4
0
31
37
49
30
47
23
104
253
Skupaj 18.568 19.000 14.703 7.491 3.860 11.500
* Natis tega dela je denarno podprl Znanstveni inštitut Filozofske fakultete na
Univerzi Edvarda Kardelja v Ljubljani.
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 • 1983 . 4 337
Z u s a m m e n f a s s u n g
t
DIE LAGE DER KÄRNTNER SLOWENEN UND IHRE HISTORISCHEN
GRUNDLAGEN
Bogo Grafenauer
Die betrachtung der Lage der Kärntner Slowenen geht von einer kritischen Zer
gliederung des neuen Buches »Zur Lage der Slowenen in Kärnten. Die slowenische
Volksgruppe und die Wahlkreiseinteilung 1979 — eine Dokumentation«, das von Ralf
Unkart (Leiter des Verfassungdienstes beim Amt der Kärnten Landesregirung), Ge
rold Glantschnig (seit 1976 beim demselben Vervassungsdienst tätig) und Alfred
Ogris (Direktor des Kärntner Landesarchivs) vorbereit wurde und in der Reihe der
Publikationen des Kärntner Landesarchivs als Nr. 11 im Klagenfurt 1984 heraus
gegeben ist, aus. Nur ein Teil des Buches ist erst für diese Gelegenheit neu geschrieben
worden, im grösseren Teil geht es um Veröffentlichung verschiedener Gutachten,
Stellungsnahmen und statistischer Übersichten (»amtlicher Daten und Fakten«) seit
1971 bis 1983; dabei sind natürlich auch verschiedene Texte von anderen Verfassern
gebraucht worden (im verhältnismässig sehr kleinen Umfang auch solche, die die ein-
gegen — der amtlichen Ansicht der Kärntner Landesregierung widersprechenden —
Ansichten und Stellungnahmen der Kärtner Slowenen selbst über ihre gegenwärtige
Lage wiedergeben. Im Anhang wird die Dokuemntation mit dem Abdruck verschied
ener Gesetze (1867—1977) und einzelnen anderen Dokumenten (1850—1983) sowie auch
mit der bibliographischen Zusammenstellung der relevanten Literatur (1970 bis 1983)
und mit den drei.sehr nützlichen Registern vervollständigt (S.! 379—431). Der eigen
tliche Inhalt ist in zwei grossen Teilen gegliedert: der erste sollte »Entwicklungen
und Tatsachen im Vorfeld der Kärntner Landtagswahl 1979« (seit dem »Ortstafel
sturm« 1972) mit einer ausgewählten Dokumentation beleuchten (S. 21—186), der zwei
te veröffentlicht aber die gesamte beiderseitige Dokumentation über den Rechtsstreit
nach der Landtagswahl 1979 »Von der Anfechtung durch die KEL [Kärntner Einheits
liste; am. 30. Oktober 1979] zum Erkenntnis des Verfassungsgerichtshofes« [am 5.
oktober 1981] (S. 187—374).
Im dem Beitrag ist der ganze Inhalt genau beschrieben, zergliedert und bewertet,
wobei auch an inhaltliche Lücken, Befangenheiten und einzelne Fehler hingewiesen
ist. In der Zusammenfassung kann dies nur mit der kurzen Charakterisierung der
Hauptbestandteile wiedergegeben werden. Dazu gehört jedenfalls der Neudruck vom
Unkarts Vortrag aus d. J. 1973 »Ein Beitrag zur Auslegung des Art. 7 des Staatsver
trags 1955« (29—47), in dem in mancher Hinsicht eine andersartige wissenschaftliche
Überzeugung über die österreichische Pflichten bei der Behandlung der Kärntner
Slowenen ausgedrückt ist, als sie später (1973—1977) bei der diesbezüglichen Gesetz
gebung zur Geltung gekommen ist; leider wird darüber sowohl bei der Beschreibung
der Entstehung der Gesetze vom 7. Juli 1976 und ihnen fòigendene Verordnungen als
auch bei der Analyse des heutigen Rechtsstandes fast gar nicht die Rechnung getragen
(S. 48—104).
Statistische amtliche Daten und Fakten seit 1971 bis 1983, die sich auf die Sprach-
statistik bei Volkszählungen, die Schulstatistik bezüglich der Kinder mit slowenischer
Unterrichtssprache, die Angaben über die Kirchensprache und die Wahlstatistik be-
ziehen, werden dreimal angeführt (105—146, 220—229, 275—279), in kleineren Teilen
auch anderswo, so 189—192, 217—219, 375), aber zum zweiten und drittenmal mit sehr
vielen Wiederholungen des grundlegenden ersten statistischen Teiles.
Die Stellungnahme des Amtes der Kärntner Landesregierung über die Lage der
Kärntner Slowenen kommt besonders bei beiden Gutachten des Verfassungsdienstes
im Anschluss an den Rechtsstreit vor dem Verfassungsgerichtshof zum Ausdruck.
Schon wegen des »Verteidigungscharakters« dieser Schriften (S. 199—229 u. 230—301)
ist es verständlich, das in ihnen die Voreingenommenheiten in der Beurteilung ver-
schiedener Fragen sowie die Auslassungen verschiedener für diese Fragen bedeut-
ender Tatsachen (besonders im sinne der deutsch-kärntnerischen geschichtlichen My-
thologie) am meisten zum Ausdruck kommen.
Kritische Einstellungen und teilweise direkte Antworten auf dieses Bild werden
teilweise in in dem Gutachten einer »unparteiischen« Komission,' bestehed vom Guy
Héraud, Franz Matscher und Franz Zwitter, welche vom österreichischen Bundes-
kanzler Bruno Kreisky zur Ausarbeitung einer vergleichenden Studie über die recht-
liche Lage der Slowenen in Kärnten und jener in Friaul-Julisch Venetien (147—182)
eingeladen wurde, sowie in dem Gutachten von Theodor Veiter, welche für die KEL
als Antwort auf beide Gutachten des Verfassungsdienstes ausgearbeit wurde (302—306).
Beide begrenzen sich aber vor allem auf die Fragen rechtlichen Natur.
Dashalb ist in diesem Beitrag die Kritik des Buches besonders in die gescicht-
lichen Fragen gerichtet, und zwar sowohl hinsichtlich der älteren Siedlungsgeschichte
338 B. GRAFENAUER: POLOŽAJ KOROŠKIH SLOVENCEV
und der etnischen Struktur Kärntens bis zur Mitte des 19. Jahrhunderts, aber audh
des etnhnischen Charakters des heutigen «-Siedlungsgebietes der Kärntner Slowenen«
nach den statistischen Angaben in Dezenien vor der Unterschrift des österreichischen
Staatsvertrages (vor 1955). Endlich wird einerseits an deutsch-politische Momente in
der Einrichtung der Gerichtsbezirke und Verwaltungsbezirke in Kärnten seit der Mitte
des 19. Jahrhunderts (welche auch bei den Wahlbezirken zur Geltung gekommen sind),
anderseits aber an verschiedene andersartige Unterteilungen des Landes durch anders
verlaufende Grenzen (welche eine der Minderheit freundlichere Einordnung der Wahl
bezirke ermöglichen würden) hingewissen. Aus der Geschichte werden Kärntner Slo
wenen in eine kulturelle und politische Einheit verbindende Momente hervorgehoben,
sehr kurz aber an verschiedenartige Hintergründe (auch des deutschen nationalisti
schen Druckes) der fortschreitender Germanisierung besonders seit d. J. 1890 an erin
nert. .
In einem statistischen Zusatz (über die amtlichen Angaben der Sprachzugehörig
keit 1880—1910 in einzelnen Orstschaften, in denen es in einzelnen Jahrzeiten zu un
normal grossen Verschiebungen der Sprachstrukturen gekommen its) wird der Beweis
vorgelegt, dass die künstliche »statistische Unterdrückung« der Kärntner Slowenen
ist, obzwar in der ersten Republik solchen Ausmas genommen hat, dass die Sprach
zählungen 1923 und 1934 jede Glaubwürdigkeit verloren haben.
SLOVENSKI ZNANSTVENI INSTITUT — Slowenisches
wissenschaftliches Institut
A-9020 Celovec/Klagenfurt, Bahnhofstrasse 38/11, tel. (4222) 57 142
je; v svoji seriji »Disertacije in razprave — Dissertationen und Abhand
lungen« doslej izdal naslednja dela:
1. Vida Obid: Die slowenische Literatur in Kärnten seit 1945. — 1979
2. Fran Zwitter: Die Kärntner Prage. — 1979
3. Avguštin Malle: Die slowenische Presse in Kärnten 1848—1900. — 1979
4. Mirko Messner: Prežihov Vorane und die Bauern. — 1980
5. Janko Pleterski: Elemente und Charakter der plebiszitären Entschei
dung 1920 in Kärnten. — 1980
6. Rudolf Vovk: Popis koroških utrakvističnih šol do leta 1918 — Be
standsaufnahme der Kärntner utraquistischen Schulen bis 1918. —
1980
7. Franc Merkač — Marija Jurič: O vaškem vsakdanu (Dob pri Pliberku).
— 1984
Oddelek za zgodovino Filozofske fakultete Univerze Edvarda Kardelja
v Ljubljani
je izdal drugi ponatis učbenika akad. prof. dr. Boga Grafenauerja
»STRUKTURA PJ TEHNIKA ZGODOVINSKE VEDE«, Ljubljana I960.
Učbenik lahko naročite ali kupite za ceno 200 din na oddelku za zgo
dovino (YU-61000 Ljubljana, Aškerčeva 12, tel. (061) 224011, 224046, i n t
209) vsak dan razen sobote od 7. do 14. ure.
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 , 1983 . 4 339
IN MEMORIAM
DR. JOŽE ŠORN
(3. 3.1921—11. 7.1982)
Vsako slovo je'težko, še posebej pa je težko slovo od človeka, ki je bil sredi dela
in načrtov. Jože Šorn je pripadal našji generaciji, ki se je rodila po prvi in začela
ustvarjati po drugi svetovni vojni. Dal nam je veliko kot človek, kot delavec in kot
znanstvenik. Kot delavec je posvetil prvih 16 let sedanjemu Zgodovinskemu, tedaj
Mestnemu arhivu ljubljanskemu, zadnjih 18 let pa Inštitutu za zgodovino delavskega
gibanja, ves čas Zgodovinskemu društvu za Slovenijo in dvema njegovima sekcijama:
najprej tisti za krajevno zgodovino, ki je bila ustanovljena pred 30 leti in je bil njen
prvi predsednik, potem pa sekciji za gospodarsko zgodovino, ki je na njegov predlog
nastala pred 7 leti; prav tako pa tudi obema njegovima glasiloma, Zgodovinskemu
časopisu in Kroniki.
Kot znanstvenik je bil prvi slovenski zgodovinar, ki je raziskovanju novejše go
spodarske zgodovine posvetil vso svojo znanstveno dejavnost. Dal nam je vrsto raz
prav, v zadnjih letih pa nekaj mojstrskih pregledov, ki so pravi temeljni kamni ved
nosti o naši preteklosti.
Bil je tisti pravi znanstvenik, ki je živel s svojo stroko, z njenimi viri in problemi,
z vsako podrobnostjo nekdanjjih časov. Nobene težave in ovire, ki jih ni bilo malo,
ga niso potlačile. Rastel je predvsem sam iz sebe, iz svojih življenjskih skušenj, iz
svojih lastnih pogledov in spoznanj. Ves čas mu je bilo zoprno kompiliranje po lite
raturi in izrekanje sodb po nekih načelnih shemah, brez opore v virih.
Gospodarskega razvoja ni razlagal z učenimi kategorizacijami, ampak živo, pre
prosto, z razumevanjem človeka nekdanjega časa in prostora, z razumevanjem tako
preprostega človeka na dnu takratne družbe na eni strani, kot državnega uradnika,
ki je moral poročati in sistemizirati, in vodilnih krogov z vsemi njihovimi gospodar
skimi in političnimi nameni na drugi strani. Zato je znal izvabiti iz suhoparnih in
nepopolnih statistik 18. stoletja največ kar se je dalo — nastali so njegovi plastični
opisi, kakor jih ne najdeš v vsej naši literaturi.
Šorn človek bo ostal v neizbrisnem spominu vseh, ki smo ga poznali. Spominjali
se ga bodo mlajši, ki jim je bil vselej pripravljen pomagati z nasveti, s podatki iz
svoje bogate zakladnice znanja, spominjali se ga bomo njegovi vrstniki. Kje, kje daleč
so časi, ko nam je pripovedoval o svojih pešpotih po hribih in po ravnem, časi, ko
smo se zbirali mladi zgodovinarji tistih prvjih povojnih let na snidenjih, ki jih je
on organiziral, ko je ob Vladislavu, Fabjančiču vodil takrat skromni Mestni arhiv.
Smrt Jožeta Šorna ne bo pustila težke praznine samo v njegovi družini ampak
tudi med nami slovenskimi zgodovinarji, v teh že tako mračnih dneh za naše zna
nosti. Kdo in kdaj bo znal nadaljevati njegovo delo? Tolaži nas lahko le, da bo vse,
340 IN MEMORIAM DR. JOZE SORN
kar je napisal, ostalo v knjigah in revijah kot neizbrisen del slovenske kulture in
slovenskega zgodovinopisja.
Gornje besede sem govoril v imenu Zveze zgodovinskih društev Slovenije in Zgo
dovinskega arhiva Ljubljana na pogrebu Jožeta Sorna 16. julija 1982. V Naših razgle
dih je izšel govor, ki ga je imel Janko Prunk v imenu Inštituta za zgodovino delav
skega gibanja. Prispevki za zgodovino delavskega gibanja so objavili spominske be
sede, ki sta jih na žalni seji Inštituta spregovorila Milica Kacin-Wohinz in France
Kresal (22 1982, str. 271—274). V Časopisu za zgodovino in narodopisje je pisal Antoša
Leskovec (53, 1982, str. 111—113), v Kroniki Peter Vodopivec (30, 1982, str. 225), v Arhi
vih Traute Sežun (5, 1982, str. 127—128). Širše vrednotenje Sornovega dela so obja
vili ob njegovi šestdesetletnici Prispevki za zgodovino delavskega gibanja (21, 1981,
str 225—227 — Franc Rozman), Kronika (29, 1981, str. 62—63 — Ferdo Gestrin) in Zgo
dovinski časopis (35, 1981, str. 146—148 — Vasilij Melik). Bibliografijo Sornovih del
je sestavil Franc Rozman (Prispevki 1981, str. 227—238) ; obsega 245 enot in jo je za
enkrat dopolniti še s člankoma Trgovske zveze Slovenije z Republiko Avstrijo od
novembra 1918 do novembra 1919 (Kronika 30, 1982, str. 226—235 — slovenski prevod
244 enote v Rozmanovi bibliografiji), Narodni svet v Ljubljani in njegov gospodarski
odsek (Prispevki 23, 1983, str. 55—61). Pri založbi Obzorja v Mariboru bo izšla knjiga
Začetki industrializacije na Slovenskem 1720—1870 v redakciji Jasne Fischer in Petra
Vodopivca. V a s i l i j M e l i k
ZNANSTVENO DELO IVANA ŠKAFARJA
Dne 15 februarja 1983 je v Radljah ob Dravi umrl upokojeni župnik in dekan
Ivan Škafar (pokopan 17. februarja v Bratoncih pri Beltincih). Rojen je bil 6 maja 1912
v Beltincih kot kmečki sin, se naslednje leto izselil z očetom v South Bend (Indiana,
ZDA) kjer je obiskoval osnovno šolo do 1920, nato po vrnitvi v Beltincih. Sedem raz
redov'gimnazije je dokončal v Murski Soboti, osmi razred z maturo (1931) v Ljubljani
Študiral je bogoslovje v Maribora, bil ordiniran 1935, kaplanoval v raznih krajih, bil
duhovnik za prekmurske sezonske delavce v Vojvodini in Severni Nemčiji 1939; po
nemški zasedbi zaprt v Slovenskih Konjicah, Mariboru, Rajhenburgu m Zagreba
1941—45 je bil kaplan v raznih krajih sombotélske škofije na Madžarskem; ^ 4 5—™
župnijski upravitelj na Keblju na Pohorju - vmes od decembra 1949 do marca 1953
zaprt—, od 1959 do oktobra 1976 župnijski upravitelj in zupmk v Radljah ob Dravi
ter dekan vuzeniške dekanije. „,•„:;„
Škafar je pričel publicistično pisati o prekmurskih sezonskih delavcih in misijo
narjih v prekmurske in druge publikacije. Raziskal je širjenje MD v Prekmurju
(Družba sv. Mohorja in Slovenska krajina, Književni glasnik 1937) in je to temo raz
širil na borbo Fr. Ivanocyja z madžarskimi oblastmi: Slovenska narodna zavest
dr Franca Ivanocyja in narodnostni pomen prekmurskega tiska v XX. stoletju (Dia
logi 1970) Pred sedemdesetimi leti. O nameravani knjižni družbi za prekmurske Slo
vence (Prostor in čas 1974). O sodelovanju prekmurskih izobražencev z ostalimi slo
venskimi ie pisal v člankih: Kovačičevo potovanje po Prekmurskem (CZN 1970), Dve
ohranjeni pismi Božidarja Raiča Jožefu Borovnjaku (Kronika 1970), Joz. Bagary A.
Trstenjak" Si martjanska pogodba iz 1643 (Kronika 1972; SR 1972), Sodelovanje, dr F£
Ivanocyja in Jož. Klekla st. pri zemljevidu slovenskega ozemlja (CZN 1977) Dva
velika za svobodo zaslužna iz Prlekije (Fr. Kovačič in Mat. Slavic, Stopinje 1975).
Raziskovanje slovstvene preteklosti Prekmurja je Škafar pncel s kritičnim raz
borom- Prekmurski pisatelji v Safârikovi Zgodovini južnoslovanskega slovstva (JiS
1969) ki ga je prekinil z razpravo O dotlej nepoznanem delu: Gergur Mekinic Pythi-
raeuš .hrvaški protestantski pisatelj in začetki slovstva pri Gradišćanskih Hrvatih
(CZN 1969) Za objavo virov s tega področja je oskrbel korespondenco med Miklosem
Kuzmičem in škofom J. Szilyjem (Iz dopisovanja SR 23, 1975) in s poročilom Ma
džari o prvih štirih knjigah Mikloša Kuzmiča (CZN 1975), posebej pa s temeljito
BibhografSo prekmurskih tiskov od 1715 do 1919 (Ljubljana, SAZU 1978 103. s t r) .
Z dvema knjigama se je še posebej ukvarjal: Slovenski abecedar Miha^Bakosa iz e a
1786 in njegov ponatis (CZN 1978) in »Veliki abecednik- Miklosa Kuzmica iz leta
1790 in njegov ponatis (CZN 1976). .
Z zgodovino v ožjem pomenu se je Škafar pričel ukvarjati med vojno z zbira-
niem gradiva za razpravo: Prekmurski del beksinskega arhidiakonata do leta 1440,
k jo je v prvem osnutku preložil prof. M. Miklavčiču kot disertacijo pa do obrambe
ni prišel Objavil jo je v Croatica Christiana periodica III, Zagreb 1979. V več krajših
ZGODOVINSKI ČASOPIS 37 . 1 9 8 3 - 4 ' 341
objavah je obravnaval dolnjelendavsko gospostvo v srednjem veku: Dolnjdradavska
rodbina Behält (CZN 1971), Opustošene vasi v dolnjem Prekmurju leta 1484 (CZN
Ï9?1) Poselt dolnjelendavsMh Bânffyjev leta 1389 (CZN.1972),' Dnevnik dolnjelendav-
skih Bânffyjev (CZN 1980). Z isto fevdalno rodbino oe Povezana r f ^ ™ ' « g g ?
misiioni v krajini med Muro in Rabo za časa katoliške obnove 1609—1730 (AES 1,1979),
temeljnega pomena pa je Gradivo za zgodovino kalvirüzma in ™ ^ ? £ ^ ™ А
belmurskega in beksinskega arhidiakonata (Acta Ecclesiastica Slovemae 3, 1981) Zal
nT dokoncf? tej sorodne objave o izgnanih štajerskih predikantih konec 16. stoletja
na Petanicih v Prekmurju, za katero je pripravil 145 virov (izide v Abb).
Iz novejši zgodovine Prekmurja sta njegova članka: Gradivo k zgodovini uvedbe
madžarščine v slovenske ljudske šole v Prekmurju (CZN 1978) in Junsicev pohod
Г р г е к т и г | е . (CZN 1980). V ta čas pa segajo tudi na začetku obravnavani spisi
V Z V