ArheoI Arheološka obvestila/Glasilo Slovenskega arheološkega društva 31/IAVOT3H3V O OOOOO I—I oooc ooo a ooo oo o o oooooo J J P_a a o v v O oooo o cp©QQQQQ ofaiiGiioc \j Q o oo a j- a □ 3 Veliki knez Venetov razglaša: "V tej čutari je zdrah sto!" Ah h m VENETOVANJE Prispevki k razmerju Veneti - Slovani Arheološka obvestila. Glasilo arheološkega društva, zanj odgovarja Mitja Guštin, predsednik. Uredništvo: Miha Budja (glavni urednik), Bojan Djurič, Predrag Novakovič, Božidar Slapšak, Drago Svoljšak (odgovorni urednik), Ivan Šprajc, Biba Teržan, Ranko Novak (grafična zasnova in naslovnica), Milojka ŽalikHuzjan (DTP s programom Steve). Uredništvo tematske številke Venetovanjc. Milko Matičetov (glavni urednik), Bogo Grafenauer, Alenka Šivic-Dular, Božidar Slapšak, Mitja Guštin (tehnični urednik). Sredstva za izid te številke sta zagotovila Republiški komite za kulturo in Znanstveni inštitut Filozofske fakultete v Ljubljani. Izdajateljski svet: Janez Dular, Jože Kaste-lic, Peter Kos, Marijan Slabe. Naslov uredništva: Filozofska fakulteta, Oddelek za arheologijo, Aškerčeva 12, 61000 Ljubljana, (061) 331-661/208. Arheo izhaja dvakrat letno, naklada desete številke 700 izvodov. Tekoči račun 50100-678-60382. Tipkopis Janja Železnikar. Tisk Pleško. Fotografije in risbe po želji vračamo. Za vsebino prispevkov odgovarjajo avtorji. Zaključek redakcije desete številke 4. 4.1990. Po mnenju Republiškega komiteja za informiranje št. 42-1/72 šteje ARHEO med proizvode 7. točke prvega odstavka 36. člena zakona o obdavčevanju proizvodov in storitev v prometu, za katere se ne plačuje temeljni davek od prometa proizvodov. 2 Pregled sodela vce v Anonimni: 10,144 Anton Bajee: 117 France Bezlaj: 110 Sima Čirkovič, Beograd: 54 Boris Gostiša: 103 Bogo Grafenauer: 11, 18, 36, 46, 51, 53, 79 Mitja Guštin: 3 Janka Istenič: 76 Karlo Leša, Trst: 115 Dušan Ludvik: 53, 112 Boris Majer: 121 Jan Makarovič: 103,110, 118, 127 Branko Marušič, Solkan: 52 Milko Matičetov: 5, 82, 97, 104, 130, 135, 136 Pavle Merkü, Trst: 112 Rastko Močnik: 138 Bogdan Novak: 137 Vilko Novak: 107 Giovan Battista Pellegrini, Padova: 74 Janez Peršič: 30, 33, 34, 35, 88, 122 Andrej Pleterski: 57, 60 P.P., Trst: 114 Aldo Luigi Prosdocimi, Este: 89 Marko Radmilovič: 133 Alojz Rebula, Trst: 116 Ester Sferco, Trst: 113 Božidar Slapšak: 62, 63, 67, 70 Slovenetofob: 10, 56 Drago Svoljšak, Nova Gorica: 61, 66 Alenka Šivic-Dular: 90, 94, 96 Peter Štih: 24, 26, 29, 121 Jože Toporišič: 134 Uredništvo MLADIKE, Trst: 114 3 Ali moramo res vedno znova začeti? NAMESTO UVODA Človeštvo živi danes v stalnem pričakovanju kulminacije svojih sposobnosti: ne mine dan brez senzacionalističnih novosti, pa naj si bodo to npr. podvigi v vesolju ali odkritja na področju medicine in tehničnih znanosti. Pretok znanja in informacij se širi po zemeljski krogli z bliskovito naglico, ki povzroča nejevero, hkrati pa odkriva skrivnosti, ki so bile še pred nedavnim last posameznika. S pomočjo telekomunikacijskega sistema nadzorujemo civilizacijsko ekspanzijo do zadnje nedotaknjene točke Zemljinih pragozdov, brezmejnih pustinj ter morskih globin. Na tej stopnji razvoja smo prav zaradi hitrega pretoka informacij izkoristili skoraj vse možnosti naše uspešnosti, avanture in nepredvidljivega. Zato nam ob znanstveni fantastiki bodočnosti in vizio-narstvu Julesa Verna ter drugih preostaja predvsem senzacionalizem preteklosti. Ta stopa pred nas v podobi Indiane Jonesa ali pa v reinkarnaciji raznih Connonov in He-manov, ki po propadu visoko razvitih civilizacij začenjajo vse znova. Na tem vmesnem prostoru verjetno in domnevno obstaja prostor za vraževerje, čarovništvo in kult, pa tudi za avanturiste kot sta Daniken in Salinas ter domače, slovenske pustolovce, ki morda iskreno s segmentiranjem preteklosti in argumentiranjem verjetnosti, iščejo dokaze za svoje domneve. Uresničevanje intimne želje biti večji, boljši, starejšega rodu in zato pomembnejši, dosežejo lahko le tako, da izbrišejo vsa znanja, ki so se skozi tisočletja nakopičila v ljudeh. V postavitvi svojega dela na piedestal imajo senzacij željne in neuke somišljenike, ki z glasno in nasilno podporo onemogočajo ugovore in dialog. Slovencem se ta način korekture zgodovinskega spomina kar naprej ponavlja. Maloštevilni kot smo, smo v zadnji generaciji pisali zgodovino predvsem od Revolucije dalje in znotraj te je bilo vsako dejanje Usodno in Zgodovinsko. V ozadje in nepomembnost so bila potisnjena spoznanja o kontinuiteti in diskontinuiteti človeškega ustvarjanja in življenja na slovenski zemlji. Za zgodovinski spomin o rodovih, ki so skozi tisočletja ustvarjali današnjo podobo, ni bilo pravega prostora in posluha. Tradicija človeškega sožitja z naravo, okoljem ter lastnim izročilom je bila usodno pretrgana. Prostor za delo vztrajnih, pridnih in natančnih zgodovi-nopiscev je ostajal na obrobju brez ustreznega odmeva, prostor za senzacionalizem kratkega veka pa na široko odprt. V takem ozračju nam seveda argumenti, da smo le samo Slovenci, ne zadoščajo, pa čeprav smo rod, ki je nekoč segal tja do Dunaja. In ko smo že skoraj povsem pozabili na izročilo naših dedov in babic, se - z vso medijsko podporo - pojavljajo teze o dostojnejšem poreklu Slovencev v daljnji in skrivnostni prazgodovinski skupnosti Evrope, s pomočjo katerih se bomo seveda lažje umestili na pomembno mesto sodobne evropske skupnosti in zadostili našemu postavljanju in častihlepju. V današnjem črno-belem ozračju, nabitem z napetostjo medsebojne nezmožnosti sporazumevanja, se odslikavajo ekstremne situacije, kakršnim smo bili pogosto priča v slovenski preteklosti. Z zamahom roke ponovno brišemo naše življenje, rojstvo, smrt, vmes pa tisto nekaj malega sreče, prežete z nesrečo, ki je pač dana vsakemu posamezniku. Temu zamahu se avtorju prispevkov v Vene-tovanju zoperstavljajo s svojim življenjskim delom in znanjem ter enciklopedijo predhodnih generacij, kar jih zavezuje, da smejo in znajo zavrniti senzacionalizem slovenskega izvora. Mitja Guštin 6 Ob vsakem poskusu poglobitve v Borovo "filološko" pisanje, pri količkaj resni sondi pride na dan nova naka-znost (ali si je moč npr. misliti kaj hujšega kot je izkrivljanje izvirnika, signalizirano na str. 10, ki pa nikakor ni edino te vrste?). V Borovi "stavbi" že ob najmanjši odstranitvi ometa (večkrat tudi samo bčleža!) zazevajo tako strahotne luknje, da si je res samo želeti, naj bi se čimprej sesula; ko pa se bo to zgodilo, se niti ne bo dalo reči, da od nje ni ostal kamen na kamnu, saj pravega kamna od vsega začetka sploh videla ni! Vsi Borovi filo-loški konstrukti so zrasli podobno kot hišice, ki si jih otroci zidajo za kratek čas iz mivke ob morskem bregu. Če bi pa nestrokovnjak ob pisanju Bora in sodelavcev vseeno še imel vtis solidnosti, naj le pomisli, kako so se ob nedavnih potresih sesipale cele stolpnice, ker so bile preslabo podprte z železom in skoraj brez cementa, brezvestni podjetniki pa so obogateli na račun nesrečne-žev, umrlih pod ruševinami. Ko se bo razblinil venetski "grad v oblakih" (Bor & comp. so si ga znali pričarati in utrditi tudi z mojstrsko reklamo!), zaradi Borovih slo-venetskih konstrukcij nihče ne bo ne umrl ne prelil kanca krvi (kot se je godilo potresencem pod Kavkazom, pri Guminu v Furlaniji ali v Južni Italiji), samo tuintam se bo kdo morda tolkel po glavi, ko se mu bojo nazadnje le odprle oči, češ: Kako neumen sem bil, da sem se dal vleči za nos domišljavim fantastom, ki bi radi prišli v slovensko kulturno zgodovino kot odkritelji in strokovnjaki za nekaj, kar niso, ne glede na svojo siceršnjo akademsko izobrazbo. Marsikdo, ki ni podkovan v filoloških, historičnih, arheoloških ipd. vprašanjih, je začel verjeti avtohtonističnim prividom B-Š-T. Tistih, ki so nasedli rodoljubnim izmišljijam o slovensko-venet-skem sorodstvu, najbrž ni malo. Namesto realistične podobe naše preteklosti, ki je taka, kakršna pač je in je ni moč poljubno spreminjati, so novi zgodovinarski vidci začeli pridigati o nekakšni zvezi s "tukaj-od-nekdaj-nas-tanjenimi" Veneti, ki da so baje govorili jezik, podoben slovenskemu. Ti imenitni "naši pradedje" naj bi bili nekoč zasedali ozemlje, dosti širše kot je današnji slovenski jezikovni prostor, predvsem proti zahodu pa tudi severu in še v Azijo. Zagovorniki slovenetske hipoteze zraven tega poudarjajo, da so ti dozdevni "naši predniki" bili tudi krstni botri precejšnjemu številu imen vrhov, dolin, gorskih prelazov, vodnih žil, selišč v krajih, kamor slovanski naselitveni val v 6./7. stoletju ni segel. Vendar mislim, da bi slovenetska "tromožijad", ki glede tega najbrž ne kaže prevelike vneme priti resnici do dna in se zadovoljuje z improviziranimi odgovori v venetski voz vpreženih "slavistov", bila dolžna pobarati, kaj o tem pravijo lingvisti drugih vej, predvsem romanisti in germanisti. Zdajle pred pragom 21. stoletja bi bilo namreč res že čas, dati slovo "odkritjem", kot je tole o znameniti Cortini, "ki se ima morda zahvaliti za svoje ime krtom in krtinam, podobno kot se ima Povhberg... zahvaliti za svoje polhom" ( Veneti NDP, 289). Kaj nas je pravzaprav spodbudilo, da smo se lotili priprave tega antislovenetskega/antitrojiškega zbornika? V dilemi, ali je sploh primerno in vredno bojevati se proti neodgovornemu početju diletantov, se je slovenska znanost že kar predolgo obotavljala z organiziranim nastopom. S svojim odlašanjem smo nemara tudi mi -vsaj deloma - prispevali, da je očetom slovenetstva zrasel greben čez vsako mero. Kako naj si drugače razlagamo domišljavo, prevzetno trditev, češ: "nova, zgodovinska in jezikoslovna odkritja ne spreminjajo le položaja Slovencev, temveč tudi celoten pogled na staro zgodovino Evrope" (Glas Korotana 11, 1986,58). Medtem ko smo mi poslušali oz. brali nemogoče obtožbe na svoj rovaš, vljudno molčali ali se tuintam tudi branili, vendar nepovezano, vsak zase, nemara celo samo takrat, ko nas je kdo poimensko izzval, se je na venetofilski strani izoblikovala neverjetno strnjena fronta in razbohotilo marsikaj zelo čudnega: pobalinsko trganje, žaljivo vničde-vanje vsega, kar so s poštenim in trdim znanstvenim delom dognali rodovi slovenskih zgodovinarjev v zadnjih sto letih; krivični napadi na njihovo moralno podobo; vzvišenost nad dosedanjo "šolsko" zgodovino, seveda z neprikritimi ambicijami, da bi se v naše šole kar pri priči ugnezdile njihove reformne domislice; grobo izsiljevanje zaupnice lastnim zgolj deklarativnim, z ničimer potrjenim konceptom o naši preteklosti; predrzno terjanje dokazov od "tradicionalistov", čeprav bi gospodje vene-tofili morali priti sami na dan z dokazi (tudi v razvitem sodstvu je namreč tožitelj dolžan dokazati krivdo osumljencu in ne ta svojo nedolžnost!); kričeče neupoštevanje (beri: nepoznavanje!) delovne metode historičnih in filoloških disciplin; in tako naprej. Iznajdljivost in vztrajnost dunajskega mecena Ivana Tomažiča in obeh njegovih "sodrugov" je omogočila tis- 7 kati - v časniških podlistkih in v knjižni obliki - skoraj vse lastne spise večjega obsega po trikrat ali celo po štirikrat, če upoštevamo nemško knjižno verzijo 1988 (kateri naj bi se - po napovedih - pridružili še italijanska in angleška izdaja). Kot kuriozum pa naj bo omenjena še nenavadna procedura za podeljevanje neke nalašč v ta namen ustanovljene nagrade. Na srečanju "o naših davnih prednikih Venetih" v Tolminu 12. listopada 1985, v dvorani knjižnice Cirila Kosmača, je ustanovitelja sklada "zamikalo, da bi zbrano občinstvo povprašal za mnenje o morebitnih kandidatih za omenjene nagrajence". Zamisel je uresničil in kot kandidata predlagal -koga neki, če ne dr. J. Šavlija in akad. M. Bora! Ampak o tem naj rajši spregovori sam predlagatelj: "Svoj (podčrtal M.M.) izbor sem utemeljil s pojasnilom, da sta oba postavila tezo avtohtonosti Slovencev v Srednji Evropi in z znanstveno utemeljitvijo prikazala Venete kot naše davne prednike. Zaenkrat (podčrtal M.M.) ni še nikomur uspelo ovreči njunih trditev in dokazov... Zato ju predlagam za prvo nagrado Sklada za raziskovanje stare slovenske zgodovine. Sledilo je burno ploskanje, ki so ga spremljali znaki odobravanja in priznanja za delo obeh avtorjev. Tako me je tudi 'vox populi' potrdil (!) v odločitvi..." (Glas Korotana 11, 58). O, sancta simplicitas! Če imaš škarje in platno v rokah, si sicer lahko privoščiš karkoli, vendar malo manj naivnosti le ne bi škodilo! Est modus in rebus... Da ne bi samo pasivno - križem rok, brez besed in od daleč - spremljali, kaj počnejo slovenski venetofili, se nas je nekaj drugače razpoloženih novembra 1989 združilo ob misli, kako pametno, koristno in sploh nujno potrebno bi bilo ponuditi slovenski javnosti nekaj drugačnega branja o Venetih. Da izpolnimo priporočilo, ki ga je v svoji tragediji Medea dal Seneca iun.: "Audiatur et altera pars!" in tako omogočimo bistrim bravcem dokopati se do kar najbolj objektivnega, strokovno utemeljenega gledanja na venetski problem/venetsko afero. Od zamisli do uresničitve je potlej šlo zelo naglo. Iz zasebnih zbirk sodelavcev, ki smo se konstituirali v uredniški odbor, smo potegnili na dan vse nam znano venetsko gradivo. Ker se ga je nabralo preveč, smo to in ono celo umaknili, da se izognemo ponavljanju. Tako smo pred koncem leta 1989 imeli zbornik v grobem že skupaj. Druga stopnja naših prizadevanj je bilo iskanje založnika, ki bi bil pri volji naš načrt sprejeti in čim prej uresničiti. Imeli smo srečo, da smo prav kmalu naleteli na veliko razumevanje: predsednik Slovenskega arheološkega društva dr. Mitja Guštin je z veseljem pograbil idejo in odločil, naj gradivo izide kot posebna številka revije ARHEO. Tako Slovensko arheološko društvo po svoje nadaljuje izročilo vzporedne strokovne hrvaške organizacije, ki je v podobnih okoliščinah, ko se je bilo treba postaviti po robu diletantskemu poskusu "presajanja" Iliona iz Male Azije v Gabelo, izdalo posrečeno publikacijo "TROJA i kako je steči" (Zagreb 1985). Zbrano gradivo smo najprej razdelili na štiri snovna poglavija - historično, arheološko, abecedno in filološko - v peto, zadnje, z metaforičnim naslovom "Čez drn in strn" pa so prišli vsebinsko težko opredeljivi, oblikovno nevsakdanji, satirični in podobni prispevki v nevezani ali vezani besedi. Tako se nam je vsega skupaj nabralo več ko šestdeset daljših ali krajših enot izpod peresa skoraj tridesetih piscev. Ponatisnjeni prispevki so vzeti iz petnajstih publikacij (z eno izjemo periodičnih, enkrat pa gre le za zvočno "objavo" - po radiu). Največkrat so podani do pike zvesto po predlogah; zelo poredkoma smo v dogovoru s pisci ali na njihovo izrečno željo kaj malega spremenili, jezikovno ali snovno. Nenaslovljenim prispevkom so za tukajšnji ponatis izbrali naslov pisci sami, uredništvo je pri tem sodelovalo kvečjemu z nasveti. Podčrtati pa moramo, da zraven ponatisov uvrščamo v naš zbornik tudi nekaj še nikjer objavljenih prispevkov -enajst po številu - ki so bili skoraj vsi - razen dveh -napisani nalašč za nas. Omenimo le nekatere: Dr. Vilko Novak je pisanju Ivana Tomažiča "Madžari o Venetih" (Veneti NDP, 495) dodal vrsto popravkov ključnega pomena. Prof. Alojz Rebula je prispeval nekaj pomembnih misli "K pojavu narodne patologije", zraven pa objavlja mikavno pismo rajnega dr. Antona Bajca, nastalo ob skandinavski aferi (F. Jeza), vendar v temeljnih stališčih do diletantizma še kako veljavno tudi danes. Prav posebe pa smo veseli, da se nam je posrečilo pridobiti za sodelovanje dva kolega s padovanske univerze: to sta avtorja publikacije, fundamentalne za venetologi-jo: G.B.Pellegrini - A.L.Prosdocimi, La lingua venetica 8 (I—II, Padova 1967), ki se nanjo neštetokrat sklicuje tudi M.Bor. Pellegrini nam je umirjeno, v neprizadetem lek-sikalnem slogu postregel z nekaj temeljnimi podatki o Venetih. Aldo Prosdocimi se oglaša bolj neposredno, kot "prizadeta stran", zato ker Bor & comp. neko njegovo nžpak razumljeno izjavo (gl. tudi Peršičev epigram na str.88), ponavljajo do onemoglosti, v zmotnem prepričanju, da govori njim v prid. Prosdocimi energično protestira, ker da so goljufivo ali sleparsko ("in modo fraudolento") iztrgali njegov stavek iz konteksta in mu dali pomen, ki je popolnoma v nasprotju z njegovo mislijo. Ob tem bi opozoril, da mi je Bor še 14. decembra 1989 v Delu-KL dal pod nos, "kar piše Aldo Luigi Prosdocimi (/ Veneti antichi, Padova 1988), namreč da bi Venete dejansko bilo povsem mogoče uvrstiti k slovanskim narodom". Radoveden sem, ali se bo Mateju Boru tudi tedaj, ko bo bral, kar objavljamo na str. 89, še zmerom "nekoliko zeha(lo)". Bor ima nadvse trdo kožo, ki ni samo - po Prešernovo -podplat čez in čez, ampak pravi želvji oklep. Da za zdaj še ne kaže nobenih znamenj popuščanja, kaj šele odstopanja od svojih hipotez, se vidi tudi iz časniških poročil o javnih nastopih na čast Prešerna v februarju 1990. tako v Ljubljani v novi knjižnici Prežihovega Voranca, kakor na Vačah se je pesnik - "učenjak" "še posebno razgovoril o svojih raziskavah porekla Slovencev kot potomcev starodavnih Venetov". Kajpada ne on ne njegova adlatusa ne morejo več nositi direktne odgovornosti za vse, kar se spleta v zvezi z Veneti. V steklenico zaprti duh jim je namreč že ušel in se zdaj na lastno pest veselo podi naokoli. Nazadnje so ga videli na Krasu v Lipici, kjer je bila za simbol evropskega prvenstva v dresurnem jahanju - 11.-15. sept. 1991 - izbrana podoba konja "z vaške situle, kulture Venetov". Časnikar B. S. je novičko pokomentiral takole: "Pokončna drža živali in čista oblikovna izpeljava (Oskarja Kogoja) opozarjata na našo najstarejšo kulturo in njeno navzočnost v evropski civilizaciji, hkrati pa bomo s tem simbolom opozorili Evropo in svet na svojo lastno tradicijo in slovensko državnost" (Delo Šport, 26. 2. 1990). No comment! Nazadnje pa moramo tu spregovoriti še o vprašanju, ki so ga načeli nekateri naši sodelavci (Merkil, Rebula in morda še kdo): gre za (ne)odgovornost časnikarjev, urednikov, založnikov, ki "preradi dajejo na razpolago prostor na tiskanem papirju, da potešijo skandalistične ambicije, komercialne račune ali celo nizke politične namere" (gl.str.l 12 in še ostreje na str.117). A. Rebula je lanske jeseni med drugim tudi Delu poočital: "Glavni slovenski dnevnik bi moral postaviti med sabo in določenim kolumbovstvom nekaj distance, nekaj čuta za svoj ugled. Se nismo že dovolj zaprovincializirali?" (KL, 26.okt.1989). Vendar stojimo pred vozlom, ki ga ni mogoče preprosto ne razvozlati ne presekati: kakorkoli se obrneš, se boš znašel v primežu nečesa problematičnega, o čemer bi kazalo kdaj v bližnji prihodnosti spregovoriti obsežneje: posebna "znanstvena cenzura" - da ali ne? Pri znanstvenih periodikah je stvar lažja, ker prispevke izbira (sprejema, odklanja) urednik (ured.od-bor). Pri časnikih je precej teže, ker ne urednik ne odbor ne more biti doma v neštetih strokah, iz katerih prihajajo potencialni sodelavci. Kaj naj npr. naredi ubog urednik s prispevkom slavnega moža, literata, akademika ipd.? Precej laže je založbam, saj zmerom lahko prenesejo odgovornost na recenzente. Ampak tudi odklonjenemu spisu niso še zaprta vsa vrata, saj je tu samozaložbe-na pot in ni ga, ki bi mogel preprečiti izid strokovno še tako slabega spisa! Da ne bi govoril samo abstraktno, naj omenim prav delo, ki je leta 1985 za naslovom imelo še vprašaj ( Veneti - naši davni predniki'?), leta 1988/89 pa je tisti vprašaj gladko odletel, za izid in lepše plasiranje knjige pa so poskrbele ad hoc ustanovljene "Editiones Veneti" (sic - ne vem zakaj ne "Venetae": morda iz istega razloga kot je v Glasu Korotana menjala spol "vox populi"). Pri širjenju take "literature" kot je slovenetska res ne vidimo nobene druge pametne zavore razen kritike: znanstvene, poljudno-znanstvene, poljudne, razumljive tako bravcem kakor tudi časnikarjem, urednikom in založnikom; tem zadnjim, da bi sami začutili potrebo dobro premisliti vse "za" in "proti" objavi ponujenih "kolumbovskih" prispevkov (člankov, razprav, knjig). Tudi zato mislimo, da smo se prav odločili: iti "s knjigo nad knjigo" - nad Venete NDP z Venetovanjem. V Ljubljani, na prvi dan spomladi 1990. M.M. I HISTORIČNO 9 Simbolično izročanje "race" Slovencem (današnjim), če so ji voljni nasesti. Napis Pa 1, ob robu, je z Borovimi kanonskimi korekturami namreč treba brati: PUPTNEIJEGO RACO JEKUPETARS Popotniku njega raco za na pot. M. Bor, VENETI NDP, str. 259, in I. Tomažič, Glas Korotana 11, 1986, str. 71 "Ta zapis sodi v tisto izbrano peščico venetskih tekstov, ki so neposredno ilustrirani in tako sami po sebi pozitivno potrjujejo metodo branja venetščine na podlagi slovenščine" (I. Tomažič, Glas Korotana 11/1989, str. 71). 10_ Ob "popotniku z raco" Motto M. Bor je za branje tega prvega znanega venetskega napisa iz Padove - Pa 1 - nekaterim venetskim črkam neodpustljivo pripisal drugačno vrednost od tiste, ki jo imajo v resnici. Te njegove "korekture" (tako jim pravi sam) niso upravičene z ničimer drugim kakor z željo, da bi prišel do kolikor toliko sprejemljivega knjižno slovenskega "prevoda". Porojene so bile torej v duhu gesla "Što se babi htilo, to se babi snilo!" Da ne bo govorjenja "na pamet", prilagam kopijo napisa Pa 1 v dveh delih: 1) vodoravni del (črke 1-14) in 15. črko (1, z značilnima venetskima ločiloma ob strani), na prehodu iz vodoravne lege v navpično; 2) navpični del (črke 16-25). Ali - transkribirano v latinico: PUPONEI EGO RAKOI (v navpičnem delu - še EKUPETARIS). S svoje strani v tem levosmernem napisu štejem 4. in 10. črko za popolnoma enakovredni in ju berem obakrat kot o. V kamnu je sredi romba obakrat dobro vidna okrogla poglobitev, jamica: ali gre za umeten klesarski odbitek ali za naraven odkrušek, iz posnetka na upodobitvi Fogolari-Prosdocimi (I Veneti antichi, 285), žal ni moč presojati. Popolnoma drugače je z 21. črko, kjer je v rombu jasno vrezana ravna črtica v smeri od gornjega kota proti doljnemu (zasuk 90 stopinj že upoštevan). Če je 21. črka res venetsko-patavinski 9- (=t), potlej ne 4. ne 10. črka to nista, čeprav bi teoretično mogli biti, saj je pač tudi <3>ena izmed oblik venetskega t. Vendar tu ni izbire: ali gre obakrat za o ali obakrat za t (v praksi tertium non datur). Bor se je kljub temu odločil vsakokrat drugače; zakaj, dobro vemo: 4. črko je razglasil za t samo zaradi ubogega "popotnika" na oni svet (v svoj "fi-lološki" ekskurz je pritegnil ne samo koroško "dedej", "mislej" ipd., neprepričljive paralele k venet. "pupStnei" -je vse to mar nesklonljivo? - ampak celo bolg. pžt). Črka št. 10 pa ni smela "delati preglavic" svojemu mojstru, ki jo je potreboval prav tdko in nič drugačno zaradi namišljenega pomena (j)ego = "njega", "njegovo". In spet črka št. 13 - ki se je morala preleviti: iz >1 (=K) v > (=C; vprašanje vrednosti te črke pustimo rajši kar odprto, saj je že brez tega zadosti problemov!), pač zaradi Borove " race". Tudi če bi bila ptica, ki jo ženska ponuja V vsaki narodni kulturi se poleg znanstvenikov, ki se držijo znanstvenih metod iskanja in sklepanja, redno pojavljajo tudi samohodci-navdušenci, ki namesto iz strokovnosti izhajajo iz lastnih več ali manj apriornih intuicij. Nič čudnega torej, da imamo takšne pojave tudi na Slovenskem. Ker takšni nestrokovnjaki zavračajo znanost, je razumljivo, da jih tudi znanost ne upošteva. Prav tako je razumljivo, da zdravo slovensko kulturno in tudi politično zavest ne moremo graditi na še tako domoljubnih mitih, ampak na trezni znanstveni metodologiji. Evropi se bomo lahko predstavljali samo z doraslo umetnostjo in z resnično znanostjo. Samo takšna kultura bo v čast slovenskemu imenu v svetu. Za kakšno drugo "kulturo" je škoda že tako pičlih slovenskih energij. Nepodpisan avtor iz Trsta moškemu v dar, zares raca (lahko bi bila namreč golobica ali kaj tretjega), to še ne pomeni, da bi beseda "raca" morala paradirati tudi v napisu... Takoj na 14. mestu je spet črka o, v katere rombu na celostranski upodobitvi Fogolari-Prosdocimi žal ni moč razbrati kakšnega posebnega znamenja in se zato spet sklicujem na zanesljivejše branje in z ital. venetologi tudi jaz sklepam na besedo RAKOI. Pri razvrstitvi črk 13.-15. je pisec/klesar pokazal lepo mero iznajdljivosti, tako da je nastala pravšnja kompozicija: pokončni del črke >1 (K) in I je porabil, kakor da sta to naravni nadaljevanji obeh črt ločnic med reliefnim delom nagrobnika in obrobnim napisnim pasom: prvič - navpično - pri K in drugič - vodoravno -še pri I. V tem zadnjem primeru je hkrati že tudi domiselno nakazano nadaljevanje napisa iz vodoravne lege navzdol, z zasukom v kotu 90 stopinj. Slovenetofob Rojstna ura slovenskega naroda pred tisoč štiristo leti 11 Obdobje evropske zgodovine od konca 4. stoletja - po vdoru mongolskih Hunov v Vzhodno Evropo, kjer so povzročili pravi potres in preseljevanje različnih (največ germanskih) plemen proti zahodu - pa do 7. stoletja, ko se je s selitvijo slovanskih plemen v Vzhodni in Srednji Evropi ter s širjenjem arabske oblasti (muslimanov) na Bližnjem vzhodu in v severni Afriki to preseljevanje v glavnem nehalo in so na tleh zrušenega rimskega imperija začele nastajati nove, za poznejši čas značilne države -se še danes v svetovnem zgodovinopisju navadno imenuje obdobje "preseljevanja narodov". Ime izraža prepričanje starih časov, da so "narodi" več ali manj stalne oblike človeškega življenja, ki se lahko manjšajo in širijo ali tudi propadajo ali se selijo, delijo na manjše narode ali združujejo iz manjših v večje, niso pa videli v njih spremenljive zgodovinske oblike in človeških organizmov, ki bi mogli nastajati na novo še po propadu rimskega cesarstva. Pomembni prelom zgodovine slovenskega prostora (ki mu je posvečen naš jubilejni članek) so zaradi tega navadno preprosto imenovali "naselitev Slovencev". Tudi tedaj, ko se je začetnik modernega slovenskega zgodovinopisja Fran Kos pred sto leti že dobro zavedal, da je šlo ob tem le za naselitev slovanskih prednikov, iz katerih so se Slovenci šele v nekaj stoletjih izoblikovali kot posebno slovansko ljudstvo. Tako je tudi začel svojo razpravo "Kdaj so Slovenci prišli v svojo sedanjo domovino" in drugo "Prvi nastop Slovencev v zgodovini" (1896 in 1901). Naš naslov pa natanko izraža prav tisti značaj in prelomni pomen, ki ga ima dogajanje na naših tleh pred tisoč štiristo leti po včdenju današnje zgodovinske znanosti in vseh tistih znanosti, na katere se zgodovinopisje opira (zlasti jezikoslovja in arheologije). Prelom, ki se ga spominjamo, pomeni nič več in nič manj kot rojstno uro slovenskega naroda, začetek njegovega nastajanja, ne pa doselitev iz kake druge njegove prejšnje domovine. Saj to ne velja le za Slovence. Vsi današnji veliki in skoraj vsi majhni evropski narodi našega časa so se začeli oblikovati prav v zvezi s "preseljevanjem narodov" in po njem. Tako se je v Angležih stopilo in združilo vsaj šest plasti prebivalstva, ki so ga nanesle na Otok selitve od prazgodovine do 11. stoletja po Kr. (več predindoevrop-skih prazgodovinskih skupin, Kelti, Rimljani, Angli in Saši, skandinavski Vikingi in končno romanizirani Vikingi iz severnofrancoske Normandije, pa najbrž še kdo vmes). Za posamezne valove vemo iz arheoloških, jezikovnih ali zgodovinskih podatkov, toda Angleži kot rezultat tega zraščanja, ki se jasno kaže tudi v angleškem jeziku, se niso od nikoder priselili in tega tudi nihče ne poroča. Oni so na Otoku preprosto nastali, so prav tu doma. Podobno velja za Francoze, za Nemce in tako naprej. Saj tudi od naših sosedov vemo le za Madžare, pozne prišleke s konca 9. stoletja, kdaj so se naselili v srednjem Podonavju in se začeli po porazu pri Augsbur-gu sredi 10. stoletja po opustitvi nomadstva stapljati s starejšimi, v Podonavju naseljenimi skupinami prebivalstva (gotovo tudi s panonskimi Slovani, kot kaže madžarsko izrazje za poljedelska dela in orodje). Vsi drugi se pa naenkrat pojavijo s svojim imenovanjem - nekateri prej, drugi pozneje - prav tako kot slovenski predniki v Alpah in Posočju ter Istri - ne da bi kdo povedal, kdaj in kako so prišli in si osvojili prostor svojega prebivanja: tako se omenjajo naenkrat Bavarci na njihovih današnjih tleh južno od Donave sredi 6. stoletja in vprašanje, od kod in kako so se naselili, je v zadnjih desetletjih eno izmed pogosto obravnavanih zgodovinskih vprašanj. Temu se ni potrebno čuditi. Razpadanje rimskega cesarstva in umikanje njegove oblasti k obrežju Sredozemskega morja, dokler na meji med 6. in 7. stoletjem ni bila ohranjena v Evropi le še na najjužnejšem delu Balkanskega polotoka, nad nekaj pokrajinami sicer langobard-ske Italije in še nad posameznimi pokrajinami ob morski obali, je hkrati pomenilo propad mest v notranjosti celine, močno oslabitev romaniziranega in romanskega in na vzhodu grškega življa kot tudi ostankov drugih staroselcev, največ v različnih, od najpomembnejših prehodnih cest ali drugačnih zvez odmaknjenih, zlasti hribovskih predelih. Tako je na velikem delu nekdanjega rimskega cesarstva izginila tudi antična civilizacija z vsemi svojimi najbolj značilnimi oblikami. Drugače je bilo le tam, kjer se je ohranila zveza z antiko bodisi z ohranitvijo - čeprav oslabljene - državne organizacije ali kjer je že v tem času nastala na novo, opiraje se na ostanke antične upravne ali cerkvene organizacije. Prvo velja predvsem za bizantinsko državo, drugo za nastajanje državne oblasti germanskih plemen nad največ romanskimi (romaniziranimi) staroselci v Italiji, Galiji in na Pirenejskem polotoku ter za širjenje oblasti frankovske države proti vzhodu. Hkrati s tem propadom organizacije starega sveta in njegovim zmanjšanjem ter 12 spreminjanjem so usihale tudi novice o spremembah na ozemlju, ki se je trgalo od področja z državno organizacijo in se utapljalo v svet prazgodovinskih oblik brez civilizacije, ki jo omogoča šele pismenost in nastajanje "kulturnega" jezika na večjem prostoru. Podrobneje opisujejo samo še boje do izgube teh področij, potem pa le še vdore z izgubljenega ozemlja na svoje, še ohranjeno - o zunanjem svetu pa se pokaže le včasih kaka najpomembnejša ali z lastnimi namerami po vnovičnem širjenju oblasti zvezana novica. Le nekaj primerov - pomembnih za širjenje Slovanov -naj pokaže, kako širok značaj so imele tiste novice, ki so se nanašale na področja, potopljena spet v somrak prazgodovine in odmaknjenosti, da so jih zapisali pisci v Bizancu ali Italiji. Ostrogot Jordanes je za čas pred 1. 500 ohranil sporočilo, da je bilo "naseljeno mnogoštevilno ljudstvo Venetov", ki "se predvsem imenujejo Sloveni in Anti", od Neviodunuma ob spodnji Donavi in od Dnjes-tra do področja ob Visli severno od visokih gora, ki varujejo Dakijo (to so Karpati okrog vzhodnega dela kotline ob srednji Donavi). Bizantinski zgodovinar Prokopij je opisal med 507 in 512 poraz germanskega plemena Herulov na današnjem zahodnem Slovaškem ali Moravskem, po katerem so se umaknili proti severozahodu in so šele na poti od Moravske do spodnje Labe (pri današnjem prostoru Hamburga) "šli po vrsti skozi vsa plemena Slovanov". Po teh sporočilih je bilo o slovanskih plemenih, za katera so pred (okoli) letom 100 njihovi germanski sosedi začeli uporabljati izraz "Veneti" in se je začasno (do 6. stoletja) to ime uporabljalo tudi pri nekaterih latinskih in grških avtorjih - znano le toliko, da žive na obsežnem prostoru severno od spodnje Donave in Karpatov, drugje pa jih še nikjer niso poznali niti omenjali. Ko Slovani in Anti po (okoli) letu 525 začenjajo s svojimi vpadi na bizantinsko ozemlje in skuša bizantinska država (do konca 6. stoletja) ohraniti mejo na Donavi od Singidunuma do izliva Donave v Črno morje, so ti boji seveda obširno opisani, včasih s kar neverjetnimi podrobnostmi. Ko pa se je v drugem desetletju 7. stoletja ta boj končal z bizantinsko katastrofo, slede spet značilne skope vesti. Izidor iz Sevi-lle je zapisal k 1. 615: "Heraklej vlada tedaj peto leto. V njegovem začetku vzamejo Slovani Rimljanom (= Bi-zantincem) Grčijo (= evropski del bizantinske države), Perzijci Sirijo in Egipt in zelo številne pokrajine." Bizantinski zgodovinar Teofan (u.810) je podobno skopo zapisal: "Cesar Heraklej pa je našel vse stvari bizantinske države zrušene. Evropo so namreč napravili Obri za puščavo in vso Azijo so si podvrgli Perzijci." Poslej se spet vrste le še novice o slovanskih (obrskih) napadih na ozemlje, ki je na Balkanu še ostalo bizantinsko in šele od konca 8. stoletja naprej o bizantinskih naporih po obnovitvi oblasti nad vzhodnim delom Balkanskega polotoka. Vzporednica s padcem "Evrope" ali "Grčije" se je zgodila v prostoru od srednje Donave do severne Italije že sredi 6. stoletja, s širjenjem Langobardov. Morda že kmalu po 1. 520 so zasedli Panonijo severno od Drave, 546. so dobili od bizantinskega cesarja za pomoč v boju proti Ostrogotom v Italiji večino današnjega slovenskega ozemlja (okoliš mest Poetovio - če je še stalo? - in Cele-je, ter Posavje od doline dolenjske Krke do okoliša mesta Carnium/Kranj), v letih 568/569 so se umaknili iz Panonije in osvojili severno in del srednje Italije iz rok Bizantincev. To nam opisujejo langobardski in bizantinski zgodovinarji. S tem pa se je svet vzhodno od lango- Pradomovina Slovanov (L. Niederle) 13 bardske države umaknil iz oči sveta s pismenostjo. Langobardski zgodovinarji in bizantinska Ravenna ter Rim poznajo sedaj razmere na izgubljenem ozemlju le še po bojih na svojih vzhodnih mejah, preko katerih prihaja odtlej neko novo ljudstvo, ki ga prejšnji viri tod ne poznajo. In papež Gregor je novost tega ljudstva ob meji Italije tudi dovolj jasno izrazil v pismu škofu Maksimu iz Salone (= pri Splitu) 1. 600, ko je ta tožil zaradi nevarnosti "plemena Slovanov", ki groze Saloni, da v tem "tudi sam trpi z njim: vznemirjen sem, ker so skozi istrski vhod (= Vipavska dolina!) začeli siliti že v Italijo." Pa tudi oglejski patriarhi so se spominjali še v začetku 9. stoletja - tako kaže listina iz 1. 811 - da je propadla podrejenost škofijskih cerkva v Karantaniji v času, ko so prišli v Italijo Langobardi. Do vdora Langobardov v Italijo (568) gre za postopno krušenje rimske oblasti in delitev njene dediščine v poznejšem starokarantanskem prostoru med srednjo Alpski Slovani po naselitvi (M. Kos) zahodnim delom Balkana pod ostrogotsko oblastjo. Med bizantinsko vojno z Ostrogoti za Italijo se je prav to ozemlje razdrobilo: Italija s Primorjem do kraških prelazov in Istro je postala bizantinska, Panonija z zgornjim Posavjem langobardska, notranji (sredozemni) Norik do leta 560 (okoli) frankovski (šele po 560 se ga osvojili Bizantinci). Leta 568 so Langobardi z osvojitvijo severne Italije (nanjo se je naslanjal tudi Norik!) združili oblast nad veliko večino današnjega slovenskega ozemlja, toda brez Panonije, ki so jo po lastnem zgodovinskem izročilu prepustili obrski oblasti. Tu se jasnost podobe neha, pred koncem stoletja pa se je prav v tem prostoru zgodil veliki, za ves čas do danes odločilen prelom, očitno zvezan tudi z znatno spremembo prebivalstva. Saj gre res le za sklepno dejanje - naselitev Slovanov v pokrajinah, ki so Donavo in zgornjim Jadranom, kar je trajalo četrt tisočletja. Dotlej so zgodovinarji zapisovali vse poglavitne spremembe: od leta (okoli) 400, ko je prišla pod Hune in se ločila s posebnim razvojem panonska ravnina severno od Drave, okoli 488 obrežni Norik (pri Italiji je ostal "sredozemni" v porečju Drave in Mure), do let 490-535, ko je bilo to preostalo ozemlje združeno z Italijo in Politični razvoj v Vzhodnih Alpah v pozni antiki. 1. Meje rimskih provinc. 2. Severna meja ostrogotske države do 1. 535. 3. Italski limes po Jantschevi hipotezi. 4. Gotski, bizantinski in langobardski limes. 5. Italski limes v 5. stoletju. 6. Področje langobardske države od 546 do 568. 7. Ozemlje, ki je bilo sredi 6. stoletja pod Franki. 8. Langobardska najdišča. 9. Letnice označujejo približen čas množične slovanske naselitve. 14 kot najpomembnejša vdorna pot iz Podonavja in vzhoda v Italijo doživele zlasti po letu 400 (okoli) toliko vojnih pohodov in plenilnih vdorov germanskih ter drugih nomadskih plemen, da to gotovo ni ostalo brez posledic za oblike naseljenosti in število njihovega prebivalstva -bodisi, da se je samo umikalo bolj na varno, bodisi zaradi neizogibnih človeških žrtev v teh težkih časih. Poglavitna sprememba je sporočena na neposreden način s podatki o prebivalstvu teh pokrajin. Seznami plemen, ki so prebivala v teh pokrajinah v prvih dveh stoletjih po Kr.r., kažejo, da so na današnjem Salzburškem in vzhodnem Tirolskem živeli Alauni, Ambisonti in Saevati, na današnjem Koroškem Ambilini ob Zilji, Laianki in Ambidravi ob Dravi do Roža, Noriki v središču dežele (v Celovški kotlini) in Uperaki morda v smeri proti vzhodu do Pohorja. Gorenjsko so pokrivali Tauriski, kot njihovi zahodni sosedje se omenjajo (od Julijskih Alp do Livenze) Karni. Dolenjsko so v zadnjem keltskem naselitvenem valu prekrili Latobiki, na južno Notranjsko pa so segali do Postojnskih vrat Japodi, medtem ko iz Istre do območja Trsta poročajo viri o različnih manjših plemenih. Okoli 1. 530 je ta podoba seveda preprostejša, že zaradi stapljanja prebivalstva v stoletjih rimske oblasti tako zaradi romanizacije kot zaradi medsebojnega mešanja ob opaznem priseljevanju od drugod in drugam. Ob morju našteva Prokopij le štiri pokrajine - Dalmacijo, Liburnijo, Istro in Benečijo ("dežala Venetiancev" = Benečanov). V notranjosti pa našteva imena ljudstev v parih od primorskih pokrajin proti notranjosti: "Siskijce in Suave" (= Suebe ali Posavce?), zahodno od njih "Karne in Nuričane", vzhodno pa "Dakijce in Panonce". Vsa ta imena, med katerimi ni nobenega mogoče povezovati s poznejšim prebivalstvom, po prelomu med 568 in okrog 600 izginejo. Značilen je prelom v značaju novic. Opisi sprememb v izgubljenih pokrajinah prenehajo. Le posredno se kaže v njih propad cerkvene škofijske organizacije, in sicer po načinu omembe škofov na sinodah oglejskega patriar-hata. Leta 579 so se udeležili sinode poleg patriarha in 11 škofov iz Benečije, 5 iz Istre in enega iz Retije tudi štirje iz poznejšega starokarantanskega ozemlja (iz Teurnije in Agunta ob Dravi na današnjem zgornjem Koroškem in vzhodnem Tirolskem ter iz Celeje in Emone = Ljubljana). Že tedaj sta odsotna škofa iz Poe-tovione (Ptuj - nekateri zgodovinarji mislijo, da je škofija v Poetovioni ugasnila že konec 5. stoletja in da je v tem času živela le še utrdba na grajski planoti) in Viru-numa (severno od Celovca), ki nikdar ni bil utrjen. Po 1. 588 in najkasneje 590 se je ohranil v zvezi z neko sinodo seznam škofov v nekoliko drugačni sestavi: poleg patriarha jih je bilo 10 iz Benečije in štirje iz Istre, nekdanji emonski škof Patricij in celejanski škof Joannes pa sta navedena brez škofije in po vsem videzu kot begunca na patriarhovem dvoru, medtem ko iz Podravja ni več nobenega škofa. Končno, 1. 591 govore beneški in recij-ski škofje v pismu bizantinskemu cesarju Mavrikiju o noriških škofijah v Virunumu, Teurniji in Aguntumu le v zvezi s preteklostjo, pa tudi vse drugo, kar vemo o tej prošnji na cesarja, kaže, da so navedene škofije tedaj že propadle: čeprav je bila prav usoda teh škofij pred nekaj desetletji glavni argument za prošnjo, da bi bili popustljivi do shizmatičnih škofov na langobardskem ozemlju in v Istri, dokler ne bo nad temi prostori obnovljena bizantinska oblast, noriški škofje niso niti podpisali treh pisem, za katera vemo, niti niso v zvezi s tem pisali nikakršnega svojega. Tako kažejo podatki o škofijah, da sta pred letom 579 najbrže propadli škofiji v Virunumu in Poetovioni, 588. do najkasneje 590. v Celeji in Emoni, najkasneje do 591. v Teurniji in Aguntu. Ohranile so se one v Istri in Benečiji, od Furlanije naprej. Uničenje je bilo zvezano z nasiljem, kajti v večini navedenih krajev so našli arheologi v najvišji plasti sledove požara, torej nasilnega uničenja krajev. Že to kaže na kulturni prelom, ki ga je doživel staroka-rantanski prostor v zadnji tretjini 6. stoletja. To se izraža tudi v spremenjenem značaju drugih sporočil o tem prostoru, saj se nanašajo le na boje na njegovih zahodnih mejah, bodisi ob napadih vzhodnih sosedov na bizantinsko Istro, langobardsko Furlanijo ali na Bavarce, bodisi ob bizantinskih, langobardskih ali bavarskih napadih na te sosede. Imena teh sosedov so pa nova! Razen Obrov, ki jih poznajo že prejšnja bizantinska in langobardska sporočila o razširjanju njihove oblasti na srednje Podo-navje ter ob bojih na Balkanskem polotoku in zanj, se v starokarantanskem prostoru kot ime napadalcev in napadenih naenkrat pojavi ime Slovani in posamezni predeli kot njihova "dežela" (provincia), okraj (regio) ali 15 celo domovina (patria). Različne oblike imena Slovani (Sclavi, Sclaui, Sclabi, Sclauani itd.) so sprva edine, kadar gre posebej za omembe novih sosedov teh pokrajin. Uporabo imena Winidi in podobnih oblik (Vandali, listinsko 832. Uinades ob Donavi) najdemo le pri oddaljenejših kronistih germanskega izvora in v položajih zgodovinske konkretne povezanosti Slovanov v staro-karantanskem prostoru s češkimi ali moravskimi (zlasti v dobi kralja Sama). Šele pozneje se je bavarski izraz "vvindisch", ki je pomenil vse Slovane, ob širjenju fevdalcev in kmečkih kolonistov razširil tudi v slovenske predele in na Slovence. Pač pa se že ob opisu dogodkov od srede 7. stoletja naprej uveljavljata novi imeni Karan-tanija za deželo in Karantanci za ljudstvo, najprej pri poznejših kronistih, v virih napisanih okrog 1. 800 pa že kot nesporna živa pojma tega časa (pač že vsaj okrog 100 let starejša). Z imeni Kranjska (Carniola) in Kranjci (Carniolenses), ki ju nekajkrat uporabljajo kronisti ob dogodkih iz prve polovice 8. in začetka 9. stoletja, imamo podobno zanesljivo potrditev živega pojma šele od konca 10. stoletja (prej gre morda za "učena" imena po Karnih, posneta po spisih iz antike). Naštejmo le poglavitne novice te vrste, zlasti za desetletja okrog 600! Čeprav so se Langobardi odpravili iz Panonije 568. menda po sklenitvi prijateljske pogodbe z Obri, in nič ne vemo o kakih medsebojnih bojih v naslednji četrtini stoletja, nas 1. 592 preseneti novica o sklenitvi miru med Obri in Langobardi. To je kar lahko povezati s tem, kar vemo o propadu škofijske cerkvene organizacije pred tem v Posavju in Podravju. In takoj za tem je zapisal langobardski zgodovinar Pavel Diakon -po sporočilu Sekunda iz Tridenta - dve novici o bojih med Slovani in Bavarci v letih 593 in 595 (obakrat so napadli Bavarci, prvič zmagali, drugič pa so jih Slovani z obrsko pomočjo pobili): glede na življenje pričevalca gre gotovo za boje ob zgornji Dravi, kjer so se vrstili podobni dogodki tudi še pozneje. Leta 596 je prišlo do vnovičnega sklepanja miru med Langobardi in Obri in 598 do skupnega vdora Slovanov, Obrov in Langobardov v Istro. Toda po pismu papeža Gregorja s čestitkami o "zmagi nad Slovani" (599) so bili prav ti glavni napadalci in izhodišče obrambe v Kopru kaže tudi izhodišče napada na polotok na njegovem severozahodu. Že leto pozneje je pisal papež o začetku pritiskanja ("vstopanja") Slova- nov v Italijo skozi istrski dohod (po geografskih opisih iz tega časa so bila takšna "ravna vrata" v Italijo med gorovjem na vzhodu le v Vipavski dolini). Leta 611 so vdrli Obri (gotovo s Slovani) v Furlanijo in zavzeli in oplenili Čedad, Slovani sami pa okrog tega časa vnovič v Istro vse do njenega južnega rta pri Pulju in Nesakciju. V zvezi z boji pri Aguntu po slovanskem napadu na Bavarce okrog 1. 628 pa se je že ustalila med Slovani in Bavarci v Pustriški dolini vzhodno od Agunta tista "meja", ki jo omenja neka listina poldrugo stoletje pozneje (769 ob ustanovitvi samostana Innichen). Vsi podatki o novosti Slovanov v starokarantanskem prostoru in hkrati novice o teh bojih so kritičnim zgodovinarjem zadoščale, da so postavljali čas prihoda naših prednikov v slovensko današnjo domovino pred leto (okrog) 590. Začetek te selitve pa so postavili takoj po odhodu Langobardov v Italijo (568). Že nove analize znanih pisanih virov in odkrivanje novih so omogočili nova spoznanja, še bolj pa že pri tem prelaganje težišča od pripovednih virov o dogodkih na dokumente brez takega namena (npr. na sklepanje po seznamih škofov na sinodah). Zlasti pa se je spreminjalo znanje s širjenjem sodelovanja med različnimi znanostmi in njihovimi rezultati, kar je razširilo zgodovinske vire o preteklosti na široka nova področja preostankov nekdanjega življenja: na arheološke najdbe in njihovo sistematično analizo; na rezultate raziskovanja zgodovine jezikov in oblik ljudskega govora (dialektov); na sistematično analizo različnih oblik preostankov v geografskem prostoru -tipov krajevnih imen, oblik naselbin in načinov razdelitve zemljišča v parcele in med kmečkimi gospodarstvi, oblik starega kmečkega gospodarjenja, pastirstva, obrtne tehnike in njenih izdelkov (arheologija) in podobnih mnogoterih stvari. Le kratko bom povzel najvažnejše rezultate tega več kot sto let trajajočega in postopno napredujočega raziskovanja slovenskega zgodovinopisja in vseh drugih znanosti, ki jih je moral zgodovinar pri tem delu v mnogočem uporabljati kot temelj raziskovanja (če bi kdo rad vedel o tem več, je marsikaj - tudi z deli, s katerimi je lahko stvarem slediti še globlje - zapisanega v komentarju k "Zgodovini Langobardov" lango-bardskega kronista Pavla Diakona, izšlo v Mariboru 1988, str.321 do 422). Preiskovanja slovenskega jezika in izvora nekaterih 16 potez posameznih dialektov ter razmerja starosti in medsebojnega položaja plasti velikega števila krajevnih imen, ob Donavi med Dunajem in Trauno in v Alpah južno od tod, je pokazalo, da sta se v starokarantanskem prostoru med Donavo in zgornjim Jadranom srečala dva glavna kolonizacijska tokova različnega izvora in različne starosti (manjših mešanj je bilo po pričevanju majhnih toponimičnih baz gotovo še več). Starejši je prihajal s severa iz prostora zahodnih Slovanov skozi Moravska vrata že okrog 550. in zajel prostor približno med spodnjo Trauno in Dunajem ob Donavi, nato pa se širil proti jugu v notranjost Alp, kot kažejo nekatera značilna krajevna imena (zlasti približno poldruga desetina iz imena plemena Hrvatov - s prvotno domovino ob zgornji Visli - po drobcih, ki jih je ta val nosil s seboj), ob Murici in zgornji Muri in na Koroško do zgornje Glane, pa še z nekaj kraji ob srednji Muri. Morda se je po odhodu Langobardov ta val širil proti jugu tudi v Pano-niji, kot menijo nekateri arheologi. Glavni našeljevalni val - zlasti glede na današnje slovensko ozemlje - pa je prišel nekoliko pozneje z vzhoda in je bil zvezan z Obri. Potem ko so Obri po triletnem obleganju (579-582) zavzeli Sirmium (Sremska Mitrovi-ca) - ključ do napadov na Balkanski polotok in proti zahodu - so se obrnili najprej na jug in so po pričevanju bizantinskih virov od 584 do okrog 600 (delno še do obleganja Carigrada 626) povezovali vse slovanske napade in širjenje na Balkan, pa tudi proti zahodu (prim. sklepanja miru in zavezništva z Langobardi!). Do 1. 586 jih je pritegoval predvsem plen na bizantinskem Balkanu, ko pa so jeseni 586. spoznali po brezuspešnem obleganju Soluna, da so tu oplenili, kar je bilo mogoče (vsa mesta severno od tod!), so se začeli obračati proti zahodu. Spričo tega so se začeli pred njimi umikati tod poprej naseljeni Slovani in se širiti - včasih tudi z obrsko pomočjo (boj z Bavarci ob zgornji Dravi 595!) - ob rekah navzgor v hribovsko področje. To širjenje moramo povezati s tem, kar smo že spoznali, v naslednjo kronologijo osvajanja: Do okrog 580. so Slovani zasedli Pano-nijo, dolino Mure in vzhodno Koroško, do okrog 587. ali 588. Celjsko kotlino, Ljubljansko kotlino in Ziljsko dolino, okrog 590. zgornjo dolino Drave in ozemlje do Soče. Tako je pred 1400 leti drugi in poglavitni slovanski naselitveni val sorazmerno hitro, v nekaj letih, zajel skoraj vse poznejše slovensko ozemlje in se pomešal na njem s starejšim naselitvenim valom. Seveda so se ob mejah stvari spreminjale tudi še pozneje in ponekod še kar dolgo časa (Vipavska dolina je bila osvojena v začetku 7. stoletja, Beneška Slovenija v začetku 8. stoletja in v Furlanski ravnini so nastajale slovenske vasi ob patri-arhovi kolonizacijski dejavnosti še po koncu madžarskih vpadov po 1. 967; podobno je mogoče deliti v različna časovna obdobja naseljevanje severne Istre: okrog 1. 600 prostor severno od Čičarije in zahodno od roba Tržaške kotline, med 1. 788 in 804 prostor okrog Buzeta ob Mirni, nato postopno med Dragonjo in Mirno proti morju, v Koprščini in okrog Trsta pa še v 11. in 12. stoletju). Toda odločilni prelom se je zgodil do leta (okrog) 590 pred 1400 leti. Odtlej se je začel na teh tleh oblikovati nov poseben slovanski narod, Slovenci. Tod smo nastali in naša dežela je v najpopolnejšem pomenu besede naša domovina. Le z nekaj kratkimi potezami bom še poskusil ponazoriti pomen preloma z naselitvijo Slovanov za ves poznejši razvoj na naših tleh. Preučevanje zgodovine naseljevanja nekdanjega in današnjega slovenskega ozemlja je pokazalo, da so se priseljeni Slovani sprva naselili prav na tistem že kultiviranem zemljišču, primernem za obdelavo, ki je bilo plod že vsaj poldrugo tisočletje trajajočega poljedelskega gospodarjenja in pastirstva na teh tleh. Šele srednjeveška kolonizacija po 1. 1000 je začela krčiti gozdove, ki so jih pustili nedotaknjene v starejši železni dobi (okr. 800 do 400 pred Kr.r.). Enako trdna je ugotovitev, da je del staroselcev gotovo preživel prihod Slovanov in se (vsaj do 9./10. stoletja) z njimi združil in tako gotovo pomeni tudi eno izmed korenin oblikovanja slovenskega naroda. Toda prostor, ki so ga Slovani osvojili med Donavo in zgornjim Jadranom konec 6. stoletja in na katerem se je odtlej začel oblikovati novi slovenski narod (od 7. stoletja naprej sprva pod imenom Karantanci), se je ob prehodu iz sveta antične civilizacije v zgodnjesrednjeveško nepismeno in v marsičem prazgodovinskim oblikam blizko življenje spremenil v vrsti bistvenih potez vsakdanjega življenja. Najpomembnejša sprememba je bila gotovo propad mest. Obri in Slovani so jih zavzeli in oplenili, nato pa so jih Slovani pustili propasti, saj jih njihovo gospodarstvo še ni potrebovalo. Drugače je bilo le ob morskem obrežju od Trsta do Pirana (ali Umaga). V notranjosti je nastalo vnovič področje brez meščan- 17 skih naselbin (ne le v družbenem, marveč tudi gospodarskem pogledu), zgolj agrarna pokrajina, v kateri so se začela meščanska središča trgovine in obrti vnovič nanovo oblikovati šele čez pol tisočletja (po letu 1100). Obseg preloma spričuje tudi presenetljivo veliko zmanjšanje števila arheoloških najdišč kot prič nekdanje naseljenosti. Primerjava najdišč iz "rimske dobe" in obdobja "preseljevanja in zgodnjega srednjega veka" (vsaka med njima zajema časovno približno pol tisočletja) kaže na ozemlju republike Slovenije 1261 najdišč iz rimskega časa in 135 iz dobe selitev in zgodnjega srednjega veka (razmerje med obojimi je torej 9,34:1, drugih je le 9,86% vsote obojih najdišč). Pri tem grobišče na Pristavi na Bledu, kjer so na istem prostoru zapored pokopavali najprej staroselci in pozneje Slovani, kar gotovo pomeni, da so se srečali, dokazuje nedvomno telesno razliko med obema zaporednima vrstama prebivalstva, ne pa samo civilizacijskih razlik glede oblik okrasja in podobnih stvari. Podobne pretresljive prepade med antiko in slovansko dobo kažejo različne druge oblike "dediščine". Vodna imena (rek, rečic, potokov in jezer) so bila glede svojega izvora in značaja jezikoslovno sistematično in v celoti preiskana (Fr. Bezlaj). Preiskava jih je zajela na vsem slovenskem ozemlju (v obsegu etničnih meja okrog 1900), vsega 1436 (isto ime ima pogosto seveda po več voda!); iz predslovanske dobe jih izvira vsega 88, manj kot 6%. Pri krajevnih imenih je tako ugotavljanje težje, ker za antiko nimamo krajevnih seznamov, ki bi jih lahko primerjali z današnjimi - mnogo krajev pa je poleg tega nastalo seveda šele med srednjeveško poznejšo kolonizacijo. En primer pa vendar lahko uporabimo: Na Gorenjskem in v zgornjem Posočju navaja nek opis, čigar temelj se nanaša na prva desetletja 6. stoletja (v ostrogotski dobi), 25 krajev z imenom "civitas"; preko preloma v slovansko dobo se je med njimi ohranilo le eno samo Carnium/Kranj (24:1 pomeni le 4%!). Ob tem nas ne sme presenetiti, da so bistvene spremembe tudi v različnih oblikah vsakdanjega življenja. Predvsem velja to za poljedelstvo, kjer je propadla rimska delitev zemljišča med poljedelske enote in je poznejša nastajala nanovo, prav tako, kot je tudi srednjeveška oblika poljedelskega gospodarjenja (kmetija, huba, grunt so vsa imena neslovenskega izvora iz srednjega veka) uvedena v okviru organizacije srednjeveškega zemlji- škega gospostva. Nova je poljedelska tehnika in se razvija spet iz neantičnih podlag, od zgodnjega srednjega veka naprej; pri lončarstvu so slovenski lončarji vnovič začeli uporabljati lončarsko kolo (v antiki so ga tudi že poznali!) šele spet po 1. 1000. Primere te vrste bi mogli še dolgo naštevati, pa naj bo dovolj. Ohranjeni del vodnih imen, enako tudi posamezna krajevna imena po imenu "Vlahi", "Lahi", kot so Slovani imenovali staroselce, ter ona, ki so se ohranila iz antike (v notranjosti redkejša, pogostejša proti zahodni slovenski meji z Romani in Bavarci), pa seveda vendar pričajo o srečanju z vlaškimi staroselci. V gospodarstvu se izraža to srečanje predvsem v dediščini pri planinskem pastir-stvu (v tehniki in izrazih), v obliki različnih predmetov (loncev, okraskov), čeprav so bili izdelani z drugačno obrtno tehniko. V teh pogledih je bil drugačen razvoj le v Istri, kjer se je zaradi stoletja trajajočega mirnega širjenja slovanske kolonizacije proti romanskim mestom ob morskem obrežju in s prevzemanjem polj, katerih obdelavo so mestni prebivalci po I. 1000 vse bolj prepuščali slovanskim priseljencem, v gospodarstvu ohranilo bistveno več dediščine iz antike tako glede organizacije kot glede poljedelske tehnike in oblik orodja. Preseneča nas pa ob vsem tem vpliv Vlahov na nekatere oblike slovanskega duhovnega življenja. Narodopisci ugotavljajo takšno dediščino pri vsebini nekaterih starih slovenskih ljudskih pesmi in glede oblike nekaterih njihovih melodij (sorodnih z nekaterimi oblikami na nekdanjem keltskem prostoru v Franciji in Švici). Gotovo so Vlahi sodelovali tudi pri širjenju krščanstva med Karantanci od 8. stoletja naprej in morda še pri čem drugem. Tako že začetki slovenske zgodovinske poti pred 1400 leti, ki je do danes vtisnila svoj pečat naši zemlji - saj smo na vsem slovenskem ozemlju danes nesporno nosilec najstarejšega na njem živega jezika -, kažejo vso zapletenost rojstva in življenja tudi majhnega naroda. To velja tudi za vse poznejše čase, v katerih je prava zgodovinska redkost, da se je mogel ohraniti takšen narod na tako prepihnem ozemlju skozi obdobje tisoč let trajajoče nesvobode in mnogoterega poznejšega priseljevanja še novih kolonistov. In vendar smo doživeli do konca 19. stoletja še pod tujo oblastjo vnovično dozorelost slovenskega naroda v modernem smislu in v našem stoletju tudi njegov lastni poseg v odločanje o svoji bodočnosti. Bogo Grafenauer 18_ Beseda o metodi in kontinuitetnem vprašanju Vprašanje "kontinuitete" nasploh pomeni, v kakšnem razmerju so strukture mlajšega in starejšega zgodovinskega obdobja, ki ju loči pomemben zgodovinski prelom, v posebnem pomenu pa se uporablja ta izraz posebej za razmerje med antiko in srednjim vekom na ozemlju rimskega imperija, "to se pravi, ali so narodi, naselivši se na ozemlje rimskega cesarstva, prevzeli od počasi odmi-rajočega imperija kulturne in druge pridobitve in brez večje cezure nadaljevali tam, kjer je antika nehala, ali pa zija med antiko in dobo novih barbarskih narodov globok prepad" (M. Kos). Pri tem ne bom vnovič podajal pregleda, kako so se v tem pogledu razvijali povsem nasprotujoči si in dosti ostri spori o tem vprašanju ne le v zgodovinopisju, marveč tudi v ideoloških pogledih različnih obdobij na makrozgodovinsko preteklost (npr. v srednjem veku v smislu kontinuitete, od humanizma naprej do prosvetljenstva v smislu skoraj nepremostljivega prepada in pod.). Od uveljavljenja moderne - na ostri in nesentimentalni, čeprav premišljeni zgodovinski kritiki sloneče - zgodovinske vede ter ob sodobnem povezovanju zelo različnih (tudi novih) ved v interdisciplinarnem sodelovanju, so se ustavila znanstvena spoznanja nekje sredi med nekdanjima skrajnima teorijama o skoraj popolnem propadu starega oziroma o skoraj popolnem preživetju struktur starega v srednjem veku (bodisi glede življenja nasploh bodisi glede korenin in nastajanja prvih oblik sodobnih narodov). Seveda pa je konkretno mesto te "vmesne" rešitve zelo različno tako po velikih delih Sredozemlja in Evrope kot tudi po manjših predelih starokarantanskega sveta kljub mnogim skupnim potezam njegovega razvoja. Zgodovinsko in metodološko gre pri obeh straneh - pri strukturah življenja (gospodarstvo, družbene oblike, politični organizmi, kultura itd.) nasploh in nastajanju sodobnih narodov v prvotnih oblikah od zgodnjega srednjega veka naprej - za dve vsebinsko in zlasti metodološko različni vprašanji, čeprav imajo raziskovalni rezultati prvega velik pomen tudi pri reševanju drugega (zlasti pri merjenju globine razpoke med antiko in srednjim vekom). Gotovo je zgodovinsko raziskovanje pokazalo, da je praviloma v prvem pogledu (pri načinih življenja) v Evropi prišlo do občutne spremembe substance prebivalstva, če po tem presojamo korenine oblikovanja srednjeveških etničnih enot v Evropi in Sredozemlju. Odkar je pred dobrimi stopetdesetimi leti postavil Fallmerayer (Geschichte der Halbinsel Morea während des Mittelalters, 1830; že v istem letu je o delu izšla obsežna Kopitarjeva kritika, zdaj ponatisnjena v 2. knjigi II. dela njegovih Spisov, ki jo je izdal R. Nahtigal 1. 1945, str.273 do 284) teorijo, da so bili stari Grki "v Evropi iztrebljeni" in so jih zamenjali poznejši le jezikovno delno pogrčeni naseljevalni valovi od Hunov in Slovanov do Turkov, ob kateri še danes razpravljajo le do katere mere drži in od kod naprej pomeni pretiravanje, se je celo na južnem polotoku Balkana, kjer se je gotovo ohranil iz stare grščine razviti novogrški jezik, uveljavilo spoznanje, da je današnji grški narod rezultat številnih zgodovinskih pre-slojevanj in mešanja različnih naselitvenih valov že od srednjega veka naprej. V manjši ali večji meri je znanost ugotovila, da so vsi današnji narodi Evrope (najbrže z določeno razliko zahodno od meje med vzhodnimi in zahodnimi Slovani - se pravi od vzhodne poljske etnične meje) nastali kot rezultat dolgotrajnega - tisoč ali več tisoč let trajajočega - mešanja, stapljanja in povezovanja različnih nasilnih ali miroljubnih naselitvenih valov ali kolonizacijskih tokov, kar seveda spremljajo pogosto podobni pojavi tudi pri zgodovini jezikov in njihovih sprememb. Najbolj znan je v tem pogledu pač angleški postanek kot rezultat vsaj štirih ali petih takih valov (staroevropskega, keltskega, ki je bil delno romaniziran, anglosaškega, skandinavskega vikinškega in romanizi-ranega normandijsko-vikinškega) in njihove spojitve v človeškem in jezikovnem smislu. Pa podobno velja tudi za take evropske narode, kjer bi jezik - podobno kot pri Grkih - pričal o veliko večji "avtohtonični" kontinuiteti: npr. za Špance in Francoze, pa tudi za Italijane in seveda tudi za Albance. Tudi za vse južnoslovanske narode (tudi za Slovence!) velja, da se v nas mešajo pretopljene najrazličnejše etnične sestavine od staroselcev preko slovanskega do najrazličnejših poznejših naselitvenih tokov, ki so pač zapadli asimilaciji v zelo različnih zgodovinskih okoliščinah. V Evropi ni naroda, ki bi hranil le lastno izvirno substanco, ki bi bil bodisi rasno "čist" bodisi po sestavi svojega besedišča "monoliten" in le "domač" in sam "svoj". To so pač nekatera temeljna izhodišča in spoznanja, ki jih je treba povedati ob uvodu v obravnavanje vprašanja kontinuitete v zgodovini Slovencev. 19 Vsi današnji evropski narodi so se izoblikovali na svojih današnjih domovinskih tleh v času, ki se začenja po tako imenovanem "preseljevanju narodov" v stoletjih prehoda od antike v zgodnji srednji vek. Pa tudi jeziki drobcev starejših "etnij", ki so se ohranili preko teh velikih zgodovinskih pretresov in z njimi pogojenih novih razvojnih procesov, so v svojem besedišču izraz spajanja različnih etničnih preslojevanj (spomnimo se le na sestavljenost besedišča albanskega jezika, v katerem je okrog četrtina besed romanskega izvora, okr. 10% slovanskega, več kot 20% turškega in več kot 14% novogrškega, tako da izvirno besedišče ne bi doseglo niti 30% vseh besed, znanih do konca 19. stoletja). Še nekaj opomb o vprašanju metode obravnavanja tega pomembnega zgodovinskega vprašanja. Potrebne so zlasti spričo tega, ker potrebno vedenje o tem žal manjka vsem našim današnjim amaterskim piscem o teh vprašanjih. Ti očitno sodijo, da je mogoče ta vprašanja presojati na podlagi skrajno ozkih viroslovnih podlag, takšnih, za katere je že v 19. stoletju pribila znanost (med drugimi tudi naš Fran Miklošič kot vodilni slavist in celo jezikoslovec nasploh svojega časa), da brez jasnih sporočil zgodovinskih pisanih virov le na njihovi podlagi ni mogoče o tem sklepati ničesar (npr. le na podlagi etimologije krajevnih in podobnih imen). Vprašanje kontinuitete nasploh je mogoče reševati le s primerjavo struktur življenja v dveh ali celo več različnih obdobjih. V začetkih slovenske zgodovine gre pri tem za tri zgodovinska obdobja: za pozno antiko, za katero vemo, da Ostrogoti niso bistveno spremenili življenjskih oblik v Vzhodnih Alpah, medtem ko so Lango-bardi imeli v svojih rokah le Panonijo in Zgornje Posav-je, ne pa alpskega dela Notranjega Norika; slovansko obdobje vzhodnoalpske (starokarantanske) zgodovine od konca 6. stoletja do začetka 9. stoletja; dobo izoblikovanja fevdalne družbe v tri stoletja trajajočem prehodnem obdobju na starokarantanskih tleh od začetka 9. stoletja do konca 11. stoletja v okviru frankovske in nato srednjeveške nemške države, ko so bile slovenske oblike gospodarstva in družbe v fevdalnem okviru delno preoblikovane in delno zamenjane z novimi oblikami. Primerjanje je mogoče le toliko, kolikor so znane življenjske strukture zgodovinskih obdobij, ki so predmet primerjave. Čim bolj skromno je izročilo pisanih virov - literarnih ali pripovednih - tem bolj gre pri tem v prvi vrsti za primerjanje preostankov življenja in ne drugačnih pričevanj o njem. Le arheološka odkritja s svojimi najdenimi predmeti ponujajo neposredne in nespremenjene preostanke življenja. Seveda pa tudi te najdbe ne govore neposredno, marveč šele po interpretaciji arheologa. Čim bolj posredno je sklepanje pri tej interprataciji (in vprašanje kontinuitete med različnimi kulturami ter posebej o "etnični" povezanosti arheoloških "kultur" spada med najbolj posredna in oddaljena sklepanja te vrste!), tem bolj je seveda tvegano in samo zase negotovo. Določene vnaprejšnje hipoteze in značilnosti interesov nekdanje arheologije so spoznavne možnosti v tem pogledu precej zavrle: Do srede 19. stoletja je veljala predvsem kot pomožna veda umetnostne zgodovine pri odkrivanju zlasti antičnih umetnin, kar se včasih izraža v prenaglašanju te poteze še v našem času, (npr. pri J. Potratzu, Einführung in die Archäologie, 1962, 11 do 19), in šele odtlej naprej se je razvila kot posebna zgodovinska veda nasploh. Zaradi teh značilnosti so se arheologi dolgo zanimali predvsem za lepe in pomembne izkopane predmete - tudi zaradi interesov mecenov in pozneje muzejev, ki so izkopavanja denarno omogočali -v času, o katerem govorimo, torej zlasti za predmete iz najvišjega vzpona antične provincialne civilizacije. Tako je civilizacijsko propadanje med dvesto let trajajočimi vdori in plenitvami germanskih plemen in Hunov na starokarantanskih tleh dolgo ostajalo v senci in enako tudi preprosta civilizacija po naselitvi Slovanov in njeni materialni preostanki. Šele v zadnjih desetletjih so se raziskovanja načrtno obrnila prav v te smeri in se postopno razkrivajo spremembe med začetkom 5. in koncem 9. stoletja. Pri tem veljajo posebni interesi prav vprašanju razmerij med antičnim in zgodnjesrednjeveš-kim življenjem in njegovimi oblikami. Poleg bistvene rezerve, ki jo povzroča že to stanje glede usmerjenosti arheološkega raziskovanja nasploh, je treba opozoriti še na drugo, ki je bila posledica notranjih značilnosti arheoloških interpretacij tudi po povečanem zanimanju za stoletja prehoda od poznoantične do zgod-njesrednjeveške civilizacije. V nekem smislu je bilo to delo večinoma premalo natančno. Če primerjava ugotavlja identičnost oblik, so arheologi opravičeno ugotavljali stike med civilizacijami, ni pa seveda s tem določena še 20 njihova narava, na kar so pogosto pozabili. Do takšnih pojavov je namreč lahko prišlo na različne načine: ne samo po vplivu substrata (staroselcev na priseljence), marveč tudi adstrata (sosedov), pa tudi trgovine na večje razdalje, ki jo različni predmeti (sol, nekaj vrst školjk, jantar, baker, železo itd.) dokazujejo že za dosti oddaljena prazgodovinska obdobja. Posebej pri manjših predmetih imamo itak opravka le s preostanki, ki so nam jih izbrale šege nekdanjih dni in ki zaradi teh šeg (npr. v grobnem kultu) niso propadli na "normalni način", se pravi s predelavo v predmete, ki jih je prinašala nova moda. Hans Jürgen Eggers v svoji Einführung in die Vorgeschichte (1959, str.255-297) po pravici opozarja na te pridržke in navaja kot primer rimske predmete na področju zahodne in vzhodne Prusije, po katerih je mogoče razlikovati različne kulturne skupine - ne zaradi različnega stika prebivalstva z Rimom, marveč zaradi različne vloge in veljave različnih predmetov v šegah prebivalstva v različnih predelih. Zaradi posebnega pomena grobov v arheoloških izkopavanjih še posebej poudarja, da poznajo arheologi "mrtvo" blago navadno precej bolje od "živega". Šele identičnost v načinu izdelovanja, v tehničnem postopku pri nastajanju stilno podobnih predmetov je tisto, kar bi glede stika med starim in novim prebivalstvom moglo reševati vprašanje kontinuitete na bolj določen način. Prav vprašanja te vrste pa so v arheoloških in etnografskih preiskavah, ki vzporejajo predvsem oblike same na sebi,ostajale pri nas žal navadno preveč ob strani. Posebej v zvezi s pomenom arheoloških najdb za presojo etničnih vprašanj (v smislu kontinuitete, diskontinuitete, avtohtonosti ali priselitve itd.) se je treba dotakniti tako imenovane Kossinove teorije, proti kateri sicer pri nas zagovorniki "avtohtonizma" silovito polemizirajo in očitajo njeno uporabo zgodovinarjem (Bor v Književnih listih Dela 8. VIII. 1985 in 10.X.1985; Šavli v Glasu Korotana 10, 1985, str.62 in 69, ter v Delu 17.X.1985 in še kje, pa še kdo drugi), toda očitno sploh ne vejo, za kaj pri tem gre. Tako Bor (Delo 15.X. 1985) kot tudi Šavli (Glas Korotana 10, 1985, str.51-61) namreč, ne da bi vedela, uporabljata sama pri arheološkem "dokazovanju" svoje "venetske teorije" natanko Kossinova teoretična stališča, ki jih tako napadata! Pri tej teoriji, ki jo je Kossina praktično uporabljal že od leta 1895 pri obravnavanju "prazgodovinskega širjenja Germanov v Nemčiji", razložil pa je njena teoretična izhodišča šele 1911 (Die Herkunft der Germanen, Zur Methode der Sied-lungsarchaologie, Mannus-Bibliothek 6, 1911), gre namreč za naslednje temeljno teoretično izhodišče: "Metoda se poslužuje sklepanja po analogiji, s tem da uporablja za osvetlitev prastarih temnih časov sklepanje nazaj iz jasne sodobnosti ali sicer prav tako starih obdobij, ki pa se odlikujejo po bogastvu izročila. Prazgodovinske čase osvetljuje po takih, ki stoje v zgodovinski svetlobi... Vodilno gledišče... je naslednje: Ostro omejene arheološke kulturne province se v vseh časih skladajo s povsem določenimi ljudstvi ali ljudskimi plemeni." Besedilo se nadaljuje s kritiko "znanstvenikov ali celo prazgodovinarjev", ki "stalno osporavajo, da bi bilo mogoče iz širjenja razvoja /arheoloških/ kultur sklepati na širjenje narodov". Natanko to teorijo uporablja, kdor izenačuje lužiško kulturo in širjenje kulture grobnih urn s širjenjem Venetov. V manjšem okviru pa jo je uporabljal tudi Josef Kostrzevvski, poljski arheolog, ki je bil v resnici tudi Kossinov študent, za prostor od Polabja do porečja reke Visle. Nekateri arheologi - tudi pri nas in še danes - res (čeprav brez Kossinovega imena) še uveljavljajo posamezne dele te teorije (npr. da "je treba prostorsko razširjenje enakih tipov /"keramike, zaponk, orožja" itd. v predpismenski dobi/ dosledno označevati kot etnične meje, enako kot mora prekrivanje prostorov razširjenja v različnih plasteh zanesljivo izražati etnične ekspanzije ali umike", Potratz, n.d., 17 si.). Vendar v resnici zahteva takšno sklepanje kar najskrbnejšo kritičnost v vsakem posameznem primeru, kajti kot splošna metodološka podlaga je ta teorija sporna že od svojega nastanka. Medtem ko je Šved Oskar Montelius (1843-1921), utemeljitelj tipološko-kronološke metode razlage arheoloških najdb in od srede 80.ih let 19. stoletja do smrti med najbolj priznanimi prazgodovinskimi arheologi sploh - omejujoč se pri tem na Skandinavijo, kjer po njegovem mnenju od neolita naprej do Vikingov ni bilo nobenega bistvenega preloma v nepretrganem kulturnem razvoju - sklepal, da gre potemtakem glede na konec v vikinški dobi pri vsem tem za razvoj germanskih plemen, vendar ne da bi pred zgodovinskim obdobjem po 21 arheološki podlagi iskal posebej "meje" germanskega ozemlja, kar je bilo po Kossinovi teoriji poglavitno vprašanje. Že Monteliusova teorija je pozneje postala sporna glede na ugotavljanje več prelomov v nordijskem kulturnem razvoju (tako med starejšo in mlajšo bronasto in starejšo in mlajšo železno dobo, nato še s spremembo mode zaponk, keramike in okrasja na prelomu med starejšo in mlajšo dobo rimskega cesarstva ter seveda vnovič s prelomom, ki je bil izraz sprejema krščanstva in njegovega pogrebnega kulta). Zoper Kossinovo pa so se vrstile povsem nasprotne ugotovitve, ki so jo skušale omejiti na "možnost v posameznem primeru, ko jo je mogoče dokazati" ter ji s tem izpodbiti veljavnost teoretičnega pravila, ki more samo na sebi veljati za dokaz. Hans Zeiss, eden najboljših nemških poznavalcev zgod-njesrednjeveške arheologije, je že 1930 dokazoval, da se morejo uporabljati arheološke najdbe za ugotovitev narodnostne pripadnosti kakšne pokrajine le tedaj, ko je arheološko narodopisno metodo mogoče korigirati z razpoložljivimi pisanimi viri. Trdi "da more voditi etnografska metoda brez korekture po zgodovinskih virih do pomisleka vrednih lažnih sklepov", in to posebej ponazo-ruje s primerom "vizigotske kulture", ki je segala na sever le do Pirenejev, medtem ko je vizigotsko naselitveno in državno območje v jugozahodni Galiji spadalo k "frankovski" materialni kulturi. Čeprav je po nacističnem prevzemu oblasti v Nemčiji (1933) uradno prevladala Kossinova metoda, tako da je bil za nasprotovanje potreben "že velik / državljanski/ pogum" (Eggers, 237), je vendarle Ernst Wahle posvetil zavračanju te teorije posebno večje delo. Njegove poglavitne teze so zvezane z dejstvom, da arheologija odkriva le ostanke življenja, ne pa življenja samega; vse preveč je možnosti, po katerih je mogel priti predmet na mesto, kjer je bil odkrit, da bi mogli delati na njegovi podlagi nujno veljavne sklepe o etnični pripadnosti nosilca tega predmeta. Zgodovinski viri dokazujejo v več primerih, ki jih navaja Wahle, pomanjkljivost arheološke metode v tem pogledu: dokazujejo zamenjavo prebivalstva, ne da bi se spremenil slog najdb (npr. ob vikinški naselitvi v frankovski Normandiji okr. 1. 900), in na drugi strani, da se je ta slog spremenil, ne da bi se zamenjalo prebivalstvo pod drugačnimi vplivi (npr. ob začetkih latenske kulture v južni Nemčiji in ob Marni v severni Franciji). Pisana sestava predmetov v posameznih najdiščih v času presel- jevanja narodov še posebej podčrtuje pomen trgovine in selitev oblik (to se ne kaže le v germanskih "vrstnih grobiščih", marveč prav tako v arheoloških najdiščih tega časa - iz predslovenskih in iz slovenske dobe - na slovanskih tleh v zelo značilni obliki pri grobiščih 9. stoletja na Moravskem, ki spričo tega niso povezane le z enim samim narodom ali plemenom kot svojim nosilcem. Tako dajejo gotovost o vprašanjih etnične pripadnosti samo podatki pisanih virov, reševati jih je torej mogoče le ob povezovanju arheološke in zgodovinske metode. Prava razprava o tem se je v polnem obsegu uveljavila šele po 1. 1945. Med poglavitne udeležence v tem pogledu spada Hans Jiirgen Eggers (n.d., 199-297). Med poglavitnimi teoretičnimi stališči, ki jih postavlja in brani, bi v zvezi s problemi slovenske arheološke dediščine in zgodovine rad podčrtal le dve: Velik arheološki prelom, pri katerem se naenkrat pojavljajo oblike ali šege (način pokopavanja in pod.) z uporabo predmetov, katerih nastajanje in uveljavitev je mogoče ugotoviti v drugih deželah, praviloma govori za verjetnost večje doselitve novega prebivalstva (prim. anglosaške grobove v Angliji, germanska grobišča dobe preseljevanja narodov v Franciji, Italiji in drugod). Druga skušnja arheologov kaže v Evropi skoraj na pravilo, da postanejo večje etnične spremembe oprijemljive v arheoloških najdbah šele sto ali več let potem, ko imamo v pisanih virih že sporočilo o etnično novem prebivalstvu. Germani so zgodovinsko oprijemljivi že vse prvo stoletje pred začetkom našega štetja let; arheološko pripadajo tedaj še vedno keltski latenski kulturi in se tipične germanske kulture razvijajo šele v času po začetku našega štetja -vendar po arheoloških najdbah sploh ni mogoče ugotoviti teritorija mnogoštevilnih plemen, ki jih v svoji Ger-maniji našteva Tacit. Prav tako so Kelti znani že po Herodotu, ki je pisal svoje "Zgodbe" že sredi 5. stoletja pred našo ero. Arheološko se v tem času latenska kultura pojavlja le v svojih prvih oblikah, v razviti pa šele po 1. 400, ne da bi imela posebno razmerje do prejšnje hal-štatske kulture. Laten je izbruhnil naenkrat, vendar po arheoloških teorijah od občutnih grških vplivih. In isto velja za Slovane. Na Balkanskem polotoku jih poznamo po zgodovinskih virih že okr. 1. 600 (kot napadalce že od začetka 6. stoletja), arheološko pa postanejo oprijemljivi šele od 8. ali 9. stoletja (iste časovne razlike se kažejo tudi pri severnih Slovanih!). 22 Tu se moramo vnovič vrniti k splošnim vprašanjem znanstvene metode. Prav v tem je namreč resnična bistvena razlika ne le med diletanti, ki se brez zadostnega premisleka zanesejo le na eno vrsto virov ali celo le na svojo tvegano razlago takšne vrste virov (npr. kakšne pisave), ne da bi se zavedali kompleksnosti in raznovrstnosti preostankov preteklega življenja - marveč ne tako redko tudi enostranskim "Specialistom", ki se zanašajo le na svoje vire (pri katerih na drugih področjih celo doženejo zrele rezultate!), kot včasih zagnani arheologi (tudi pri nas!) ali etnografi (npr. Georg Graber) z vero v svojo dokumentacijo (včasih tudi kako potvorje-no, kot pri Kralju Matjažu!), pa tudi filologi (npr. E. Kranzmayer ali O. Kronsteiner) ali celo medievisti z izkrivljeno vero v avtentičnost le listinskih (N. Klaič) preostankov ali celo le njihove formalne pismene tradicije (Margetič) in med pravimi in metodološko neizogibno širše razpetimi zgodovinarji zgodnjega srednjega veka. Pogosto ob spraševanju po zanesljivosti svojega spoznavanja tudi "razpetimi na muke", da uporabim slog staro-cerkvenoslovanskega jezika. Zgodovinarji seveda poznamo že več stoletij obe stopnji kritike virov - zunanjo (o avtentičnosti besedila v celoti in posameznostih) in notranjo (razmerje avtorja do napisanega; razlika med poročilom in zapisom kot preostankom življenja) - pri čemer je zlasti pri "poročilih" navzoča vselej tudi zavedna ali nezavedna individualna ali družbeno pogojena tendenca (tj. preoblikovanje zgodovinske resnice po možganskem cedilu posredovalca, določenem z vsemi njegovimi vnaprejšnjimi zunajznan-stvenimi predispozicijami). Tu se skriva najbrže najtežje metodološko vprašanje sodobne teorije zgodovinske vede. Vprašanje avtentičnosti je seveda znano pri arheologiji že dolgo. Tendenčnost arheoloških najdb pa arheologi najraje zanikajo. Skriva se pa že v nerazumevanju najdb (razmerje "mrtve" in "žive" kulture) in zlasti v arheolo-govi interpretaciji najdb v smislu določene teorije. Razlike dopušča že dejstvo, da je umiranje vsake materialne kulture postopno in različno v različnih življenskih oblikah in krogih. Danes traja pri oblačilni modi le nekaj let, pri pohištvu desetletje ali nekaj desetletij, pri predmetih iz dragocenih kovin že več generacij, pri umetnostnih predmetih se lahko razteza celo na stoletje. Ta spomin se kaže v muzejih različnega tudi po družbeni podlagi: Praviloma je najkrajši pri kmečkih predmetih, nekoliko daljši pri meščanskih, bistveno daljši pa pri lastnini plemiških družin in še posebej pri cerkvenem imetju. Relativno izpovednost arheoloških najdb je vnaprej in zelo relativno napovedal največji mojster antičnega zgodovinopisja Tukidid ob primerjanju "mesta Lakede-moncev" z "mestom Atencev" (1,10): tu zelo točno napoveduje, da poznejši rodovi ne bodo verjeli v slavo in moč Lakedemoncev, če bo Šparta porušena in bodo ostala le svetišča in temelji špartanskih stavb; obratno pa bi cenili moč in veljavo Aten - če bi se jim zgodilo to - dvakrat višje kot resnično zaslužijo. Ta relativnost se kaže tudi drugod: Karlova pokoritev Sasov je arheološko jasno oprijemljiva (ker je zvezana s pokristjanjevanjem in zato z drugačnim kultom pokopavanja), medtem ko pokoritev Langobardov nima v arheoloških najdbah nobenega izraza (z njo se način življenja ni spremenil). Interpreta-cijska vprašanja ob arheološkem gradivu so torej v dobi preseljevanja narodov in v sledečih stoletjih drugačna in ne tista, ki jih je postavil Kossina. Seveda tudi drugačna kot jih - ne vede - po Kossinu postavljajo različni sodobni slovenski avtohtonisti (npr. Bor, Šavli, Tomažič in še kdo). Ob vsem tem seveda vemo, da se v dobi selitev od začetnega polnjenja zemeljske krogle s človeškim rodom nikdar niso ljudje naseljevali v "prazen prostor" (morda je to mogoče kot s spodnjo mejo omejiti z uveljavljanjem prve poljedelske kulture ob širjenju neolita oz. "neolitske revolucije", ki jo ima Gordon Childe po pravici za enega od najpomembnejših prelomov v človeški zgodovini). Vselej se je starejše prebivalstvo spojilo s prišleki in živelo v njih naprej, kot je Suič zapisal za razmerje med staroselci in Slovani na Balkanu, bodisi da so v pomembni meri ohranili stari jezik (Albanci), bodisi da so njegove sestavine prenesli le v oblike novega, ki so ga prinesli prišleki. V tem smislu je vprašanje staroselcev v zgodovini južnoslovanskih narodov (tudi v slovenski!) prav tako sestavina narodne zgodovine, kot spadajo v zgodovino Angležev keltski Briti in Pikti, širjenje rimske oblasti na Otok in njihova delna romanizacija (tudi v obliki širjenja krščanstva med Irci!), pa selitve Anglov in Sasov ter dvakratno vikinško osvajanje - enkrat naravnost iz Skandinavije in drugič po romaniziranih norman- 23 skih vitezih iz francoske Normandije - ter seveda končni zvarek vsega tega zgodovinskega spajanja v Angležih kot ljudeh in v njihovem jeziku. S tega stališča je med starostjo Albancev in balkanskih Slovanov prav tako malo razlik kot med starostjo Slovencev in Italijanov: vsi so bili rojeni šele v srednjem veku iz avtohtonih in doselje-nih korenin. Avtohtonistična teorija si le domišlja, da odkriva novo "slavo": korenine staroselcev žive naprej tudi v novih ljudstvih kljub spremenjenemu jeziku. Danes vemo tudi, da antična romanizacija in antična ter srednjeveška helenizacija prav v tem smislu nista pomenili v prvi vrsti jezikovne asimilacije: prevzem novega jezika je bil v bistvu le izraz sprejema drugačnega načina življenja. (Ali ni nekaj podobnih potez tudi pri germani-zacijskem procesu med Slovenci ob severni narodnostni meji pred 1918 in po 1920 posebej na Koroškem?) Ta spoznanja sodobnih raziskovalcev antike je zapisal Jovan Cvijič ob preučevanju antropogeografije Balkanskega polotoka že pred tričetrt stoletja kot ozadje grške zmage nad slovanskimi naseljenci v velikem delu danes grškega južnega dela Balkana. Jezik se ob tem pokaže le kot ena stran sestavljenega procesa etnogeneze. Tej relativizaciji jezikovne strani etnogenetskih procesov je treba dodati še metodološko relativizacijo teorij o filo-loških podlagah teh procesov v prazgodovinskih ali zgodnjezgodovinskih obdobjih. Že veliki in stari Fran Miklošič - ki ga po njegovem ugledu v evropski znanosti pozneje ni dosegel noben slovenski jezikoslovec (približal se mu je le Fran Ramovš) - je kratko, glasno in jasno povedal, da je pri krajevnih in drugačnih ozemeljsko vezanih imenih (hribi, vode itd.) mogoče uveljaviti etimološko razlago samo iz tistih jezikov, za katere neodvisno od teh imen v resnici vemo, da so živeli na ozemlju teh imen. Sicer so namreč mogoče zelo različne vrste takih razlag, kot sta za nekatera konkretna imena povedala že davno tudi oba včlika mojstra etimoloških raziskav pri nas, Petar Skok in France Bezlaj. Šele po tem temeljnem vedenju je namreč mogoče uporabljati konkretne jezikovne zakone posameznih jezikoslovnih družin ali njihovih posameznih členov. Še posebej velja ta omejitev za stare indoevropske jezike zaradi njihovih sorodnosti, zvez in podobnosti (zlasti v besedišču, ki ga indoevropsko jezikoslovje ugotavlja še v današnjih oblikah). Tudi tu torej velja isto razmerje kot pri arheološ- kih preostankih: zanesljivost interpretacije preostankov (arheoloških in toponomastičnih) je odvisna od določenega siceršnjega vedenja, sicer se razlaga imen spremeni v golo igro domišljije in zbirateljstva brez zanesljive vrednosti. Kaj naj si v tem pogledu le mislimo o "temeljitosti" ljudi, ki se danes sklicujejo na Davorina Žunkovi-ča (ki razlaga biblijska imena "Adam" od ata, "Eva" od jeba-žena, "Kajn" od kujon itd.do "Suez" od Zvez, ki ga je pobral še Šavli) ali pa na "znanstveno vrednost" Henrika Tu me, ki je edini zagovornik resničnega slovenskega "avtohtonizma". V zgodovinopisju, ki ne izhaja več od svetopisemske zgodbe o razselitvi ljudi, potem ko so se jim ob zidanju babilonskega stolpa zmešali jeziki (to zgodbo najdemo za širjenje Slovanov v Nestorjevi Kroniki!), namreč samo on izraža prepričanje, da so bili Slovenci oz. Slovani sploh prvi človeški naseljenci na naših tleh in še na velikem delu drugega ozemlja Evrope, ki so tu prišli v prostor "brez prebivalstva" (1923 je v Jadranskem almanahu, str.155 govoril o Balkanu, Podo-navju, Padovanski nižini, Alpah, Sudetski kotlini, južni Nemčiji in srednji Franciji, 1936 v Etnologu 8/9, str.51, pa kar o "celi Evropi"!). Davorin Trstenjak, na katerega se prav tako sklicujejo isti avtorji in z njimi tudi pesnik Matej Bor - ki žal ne razlikuje področij, kjer mu velja pesniška svoboda in kje se ta pravica neha - je bil vsekakor vsaj v dveh pogledih kot stolp visoko nad temi "znanstveniki": že po širini in obsegu svojega zbiralnega dela (seveda na stopnji znanosti svojega časa), še mnogo bolj pa po poštenju svoje znanstvene misli. Ali je mogoče spregledati koliko te poštenosti in tudi resničnega življenjskega poguma več kot sedemdesetletnega starca se skriva v besedah, s katerimi je v razgovoru z Matijo Murkom preklical svoje fantastične etimologije, pa svoje zmote hkrati tudi razložil: "Vi imate Miklošičeve in druge jezikoslovne knjige, kaj pa smo imeli mi, ko smo začeli?" Drugačna, a prav tako bistvena paleografska metodološka napaka se skriva v naših razvozlavanjih (etruščanske in) venetske pisave. Glede metodologije v tem pogledu se spominjam našega profesorja Milka Kosa, ki nam je ob paleografskih vajah večkrat rekel: pozabite pri tem na svoje znanje latinščine; zanesljivo paleografovo branje mora izvirati le od zapisanih znakov, kajti jezik vas lahko zapelje. Tudi pri venetski pisavi velja - kot pri 24 Kdo vse naj bi bili naši predniki razvozlavanju vsake druge - isto temeljno metodično pravilo: pomen vsakega znaka je treba razrešiti le v zvezi z vrsto istih ali podobnih znakov iz bližnjega časa in dokazanih zgodovinskih zvez. Še posebej, če so na razpolago za isti jezik in celo za iste vrste formul zapisov ali besed zapisi z neposrednimi črkovnimi znaki (za venet-ski jezik z latinskimi črkami!; podobno velja tudi za nekatere etruščanske zapise in imena). S ciljem (to ali ono "slovensko" besedo ali vsaj njej podobno obliko) pogojena razlaga črkovnih znakov, ki se po potrebi lahko tudi spreminja (!) za isti znak, je natanko tista temeljna metodološka napaka, ki takemu pisanju jemlje vsako vrednost. S tem lahko sklenemo naš metodološki uvod. Bogo Grafenauer Veneti naši davni predniki? Tako se v naslovu drobne knjižice (125 str.), ki je letos izšla na Dunaju (Glas Korotana, št.10), sprašuje njen avtor Jožko Šavli. Vsekakor gre za naslov, ki pritegne tako širši krog bralcev kot strokovno kritiko. Po vprašanju v naslovu, ki dopušča takšen ali drugačen odgovor, nas vsebina knjige, milo rečeno, razočara. Kot ne edini in ne prvi skuša avtor dokazati, da se Slovenci niso naselili v današnjo domovino v drugi polovici 6. stoletja, ampak so avtohtoni prebivalci, katerih sledi na tem prostoru lahko zaznamo vsaj 1500 let pred našim štetjem. Podobne teorije niso nove. Spomnimo se le še svežega neupelega poskusa A. Berlota in I. Rebca, ki sta podobno skušala dokazati, da so bili Etruščani Slovani (glej kritiko M. Snoja v Naših razgledih 28.12.1984). V prejšnjem stoletju pa je v številnih razpravah dokazoval avtohtonost Slovencev Davorin Trstenjak, kar je spodbudilo takrat vodilnega slovenskega zgodovinarja Franca Kosa, da je leta 1896 odgovoril z razpravo Kdaj so Slovenci prišli v svojo sedanjo domovino? Razprava, katere bistvo ni bilo v dokazovanju dogodkov, marveč predvsem razvojnih značilnosti, ki jih brez doselitve novega prebivalstva sploh ni mogoče razumeti, je kljub nekaterim napakam do danes ohranila svojo vrednost in učinkovito in argumentirano pokazala na nevzdržnost avto-htonističnih teorij in v znanstvenem razpravljanju (ne pa v publicistiki) za vselej prekinila nesmiselno debato. Ambicije našega pisca in knjige niso majhne, saj hoče biti razprava po besedah uvodničarja in založnika Ivana Tomažiča prelomnica na poti novih odkritij o pojavu Slovencev v zgodovini, hkrati pa nima pomena prezreti dosedanjega znanstvenega prizadevanja. Obljuba, ki pa ne izpolni pričakovanj. Vse dosedanje znanstveno delo štirih generacij slovenskih zgodovinarjev (F. Kos, L. Hauptmann, M. Kos, B. Grafenauer) kratko malo izniči z aprioristično trditvijo, da je vse njihovo delo služilo vladajočim ideologijam in je zaradi tega za znanost in resnico izgubljeno in neuporabno. Hude obtožbe, ki pa bolj bremenijo pisca knjige samega kot obtožene zgodovinarje, saj je dovolj, da preberemo le nekaj njihovih del, pa se pokaže prava luč. Dobesedno težko si je predstavljati npr. Milka Kosa, ki je odlično poznal vire za zgodovino Slovencev in ki je bil v svojih pogledih in izvajanjih sila previden in ni napisal ničesar, o čemer ni 25 bil trdno prepričan, kako namerno falsificira slovensko zgodovino. Na ta način se je avtor izognil znanstveni kritiki njihovega dela, ki bi jo moral opraviti, še preden se je lotil postavljanja nove teorije. Za vsako resno znanstveno delo je pač nevzdržno, da najprej ne naredi obračuna s trenutnim stanjem raziskav in da v primeru, ko utemeljuje novo mnenje na račun starega, s slednjim argumentirano in prepričljivo ne obračuna. Vendar kot se vidi iz opomb pod tekstom, Šavli temeljnih razprav slovenske historiografije, ki rešujejo vprašanje slovenske naselitve v drugi polovici 6. stoletja, sploh ne pozna, ali jih pa noče. Tako v "uradnem" slovenskem zgodovinopisju že od raziskav L. Hauptmanna o geografski razporeditvi slovanskih in bavarskih toponomastičnih sledov na Zgornjem Avstrijskem v 20. letih tega stoletja velja in se povsod naglaša, da je prvi slovanski val v vzhodne Alpe prišel s severovzhoda skozi Moravska vrata že okoli 550 (torej od zahodnoslovanske skupine), čeprav Šavli vztrajno ponavlja, da v slovenski historiografiji velja le mnenje, da so se Slovenci naselili v vzhodne Alpe le z območja Balkana; zato ga tudi preseneča navajanje letnice 550 v Zgodovini slovenskega naroda 1. B. Grafe-nauerja. Srednjeveško slovansko kolonizacijo v Furlaniji po prenehanju madžarskih vpadov je Šavli označil za povsem izmišljeno razlago, čeprav je M. Kos v eni svojih temeljnih razprav, v kateri se je loteval te problematike (K postanku slovenske zapadne meje, Razprave Znanstvenega društva za humanistične vede 5/6, Ljubljana 1930), na podlagi virov dokazal prav to. Avtorju je nerazumljivo tudi notranje razmerje med Obri in Slovani, ki je za naseljevanje slednjih tudi na današnji slovenski prostor bistvenega pomena. Slovanske podložnosti Obrom v širšem prostoru vzhodnih Alp ne priznava, čeprav viri govorijo drugače in je B. Grafenauer že leta 1950 v zelo obsežni študiji (Nekaj vprašanj iz dobe naseljevanja južnih Slovanov, Zgodovinski časopis IV. 1950), ki je do danes ni nihče zavrnil, analiziral slovan-sko-obrsko razmerje. Tudi to delo je Šavliju neznano. To so le trije primeri, ki ilustrirajo, na kakšen način hoče biti knjiga prelomnica na poti spoznanj o pojavu Slovencev v zgodovini, in ki pričajo, da je brez znanstvene teže. Vsakdo, ki bo skušal na novo postaviti in reševati ta vprašanja, bo moral najprej razrešiti vprašanja kontinuitete in diskontinuitete iz pozne antike v zgodnji srednji vek. Prav za čas 6. stoletja opazimo spremembe na našem prostoru (propad antične cerkvene organizacije, požgana antična mesta), ki pomenijo prelom v razvoju tega prostora in ki so ga lahko povzročili le novi doseljenci - Slovani, ki se pod tem imenom in na tem prostoru tudi prvič prav v tem času pojavijo v pisanih zgodovinskih virih. Šavli v svojem tekstu ni mogel pokazati na druge vzroke, da so bili Slovani Veneti, zato pa je v veliki meri klical na pomoč etimologijo in iskal toponi-me, ki spominjajo na Venete. Naj na tem mestu citiram odstavek iz zgoraj navedene razprave F. Kosa: "Tudi po bretagneskem polotoku v severozahodni Galiji so bivali Veneti. So bili tudi ti Slovani? V južni Britaniji je bilo mesto Vindogladia, v južni Galiji pa Vindalium. So li bila tudi ta mesta slovanska? Nazadnje bi lahko kdo vzkliknil, ako bi hotel verjeti vsem etimologičnim trditvam, da so bivali skoraj po vsej Evropi sami Slovani, le v Rimu se je še govorilo latinski, v Atenah pa grški." Ni bil naš namen, pa tudi mesto ni pravo, podrobno analizirati Šavlijevo knjigo, dokazovati stvari, ki so jasne, in razpravljati o avtorjevem razumevanju zgodovinskih virov (npr. vest o Samu v Conversio Bagoariorum et Carantanorum, prenos imena Norik v bližnje bavarske predele itd.), o katerih je zgodovinopisje izreklo svoje mnenje, ampak opozoriti, da obstaja tudi druga plat medalje, ki jo je Šavli zamolčal in ki njegovemu poskusu jemlje vsako resnost, marskikakega nekritičnega bralca pa utegne zavesti. Peter Štih 26_ Kdo je pravzaprav v službi ideologije? Reagiranje Jožka Šavlija (Književni listi 27.6.1985) na mojo kritiko (Književni listi 6.6.1985) njegove knjige Veneti naši davni predniki me sili, da mu odgovorim in s tem nadaljujem polemiko, čeprav sem mislil, da le-ta ne bo potrebna, da so stvari bolj ali manj jasne. Naj grem lepo po vrsti. Šavli v svojem odgovoru kot že v uvodu k svoji knjigi (izpod peresa založnika I. Tomaži-ča) poudarja, da je dobrodošla vsaka kritika "če le ne bo enostranska, kar pomeni, da ne bo kdo s spodbijanjem kake nadrobnosti poskušal v javnosti ustvariti vtis, da je celotna študija neznanstvena". Prav to marginalnost na eni in dlakocepstvo na drugi strani pritika Jožko Šavli moji kritiki in ji očita, da večino dejstev preprosto zaobide. Na koncu svojega zapisa sem poudaril, da ni moj namen, pa tudi mesto se mi ni zdelo ravno primerno (za to bi bolj ustrezala kakšna strokovna zgodovinska publikacija), podrobno analizirati njegovo knjigo. Šlo je predvsem za splošen vtis. Predvsem pa sem hotel pokazati na stvari, ki jih Šavli v svojem delu ni upošteval. To so predvsem metodološka izhodišča njegovega poskusa, ki so po mojem mnenju napačna: a priori zavračanje dosežkov zgodovinopisja zaradi Šavlijevega mnenja, da so rezultat in posledica interesov (vladajočih) ideologij in s tem v zvezi odsotnost konkretne kritike današnjega stanja raziskav in mnenj, ki soglašajo, da so se Slovani naselili v vzhodne Alpe v drugi polovici 6. stoletja. Opozorilo te vrste se mi v vsakem primeru ne zdi "spodbijanje kake nadrobnosti", ki bi neupravičeno metala slabo luč na knjigo, ampak se dotika bistvenih stvari razpravljanja in konstrukcije Šavlijevega dokazovanja. V nadaljevanju svojega odgovora (peti odstavek) Šavli piše, da ne drži in da je izkrivljena trditev, da je izničil delo štirih generacij slovenskih zgodovinarjev s trditvijo, da je služilo ideologijam in ne znanosti (resnici). Naj pisca knjige opozorim, da se teh trditev nisem spomnil jaz, ampak on. Tako v četrtem odstavku svojega odgovora (odstavku pred tistim, v katerem me postavlja na laž), kjer nasprotuje mišljenju o slovanski naselitvi v vzhodne Alpe v 6. stoletju, pravi: "čemur jaz nasprotujem, ugotavljaje, da sloni ta teza edino na ideologiji." Teh očitkov na račun neobjektivnosti slovenskega zgodovinopisja v sami knjigi kar mrgoli. Naj citiram le nekatere: "Pradomovina Slovanov za Karpati ter njihova selitev je dobila značaj uradne, t.j. vsiljene znanstvene razlage... Gre za ideologijo, t.j. podrejanje javnega mišljenja namenom oz. koristim določenega sloja (str.24)... Ostala pa je slej ko prej v veljavi, kakor nenapisan ideološki tabu, teorija o pradomovini Slovanov za Karpati in o njihovi selitvi v 6. stoletju... Gre za ideološki tabu, o katerem ni dovoljena razprava (str.25)... da je v ozadju zgolj južnoslovanska ideologija in ne znanstveni nameni... zgodovinopisje ohromljeno po ideologijah, ni več zmoglo svobodne razprave o poreklu Slovencev (str.26)... (gre) za stališča, ki jih narekuje ideologija pojugoslavljenja, ki ima značaj idejne prisile (str. 29)... Reševali so ga... s sklepanjem na podlagi panslovanske oz. južnoslovanske ideologije. Nikakor pa ne znanstveno" (str. 30). To je torej vse, česar je bila pri Šavliju (ne)zmožna slovenska historiografija! Prav z vprašanjem mesta slovenskega zgodovinopisja v njegovem delu Šavli v petem odstavku svojega odgovora pravi, da je spise F. Kosa, M. Kosa in B. Grafenauerja, izjema je le L. Hauptmann, v svoji študiji obilo uporabljal in se sprašuje, kako bi to mogel, če bi njihovo delo res izničil. Če preverimo to njegovo trditev, vidimo, da iz celotnega dela F. Kosa uporablja I. in II. knjigo Gradiva za zgodovino Slovencev v srednjem veku, to je zbirko virov in podatkov o najstarejši slovenski zgodovini, ki pa seveda niso sad Kosovega znanstvenega dela (njegova velika zasluga je v tem, da jih je zbral) in ki bi jih lahko dobil tudi v kateri koli drugi podobni zbirki. Zato pa na enem mestu (opomba 6) res citira odstavek iz F. Kosove razprave Kdaj so Slovenci prišli v svojo sedanjo domovino? (F. Kos, Izbrano delo, Ljubljana 1982). M. Kos in B. Grafenauer sta zastopana s po dvema deloma. Vsak s svojo sintezo slovenske zgodovine (Zgodovina Slovencev, Zgodovina slovenskega naroda I.), ki že po značaju, naravi in namenu dela samega ne rešuje odprtih, niti ne odpira kakih novih vprašanj (vsaj glede konkretnega zgodovinskega dogajanja). To je predvsem stvar podrobnih razprav in monografij, ki sta jih oba avtorja obilo prispevala, vendar sta bili Šavliju zanimivi le dve: Vas in Selo v zgodovini slovenske kolonizacije, Razprave SAZU V, 1966, M. Kosa in Die Kontinuitatsfragen in der Geschichte des altkarantani-schen Raumes, Alpes Orientales V, Lj. 1969, B. Grafenauerja. Naj še opozorim tovariša Šavlija, da je enkrat citiral tudi razpravo Staroslovenska in staroslovanska 27 svoboda, Čas 17, 1922/23, L. Hauptmanna, čeprav v odgovoru trdi, da ga ni uporabljal. Kaj je ostalo od obilnega upoštevanja slovenske historiografije, pa naj presodi bralec sam! Ali lahko razumemo ponavljanje Jožka Šavlija v odgovoru na mojo kritiko, da je L. Hauptmann kot pristaš ideologije južnoslovanskega unitarizma v zgodovinopisju zagovarjal mnenje, da smo Slovenci prišli v vzhodne Alpe v 6. stoletju skupaj z ostalimi južnimi Slovani, drugače kot obremenjenost z neke vrste nasprotno ideologijo? Ko pa je bil ravno Hauptmann tisti, ki je dokazoval, da je prvi slovanski sunek v vzhodne Alpe prišel s severovzhoda (od zahodnoslovanske skupine) okrog 550, torej pred slovanskim sunkom iz jugovzhoda (gl. Byzan-tion 4, 1927/28), in kar sem naglaševal že v svoji kritiki, da slovenska historiografija ni obremenjena z južnoslo-vanskim modelom naselitve, in o čemer se lahko prepriča vsakdo, kdor vzame v roke najnovejšo - ali pa katerokoli - Zgodovino Slovencev. Trikrat: glede slovanske naselitve v vzhodne Alpe z jugovzhoda (Balkana), srednjeveških vpadov in glede slovansko-obrskega razmerja in podložnosti prvih drugim me Jožko Šavli samozavestno sili, naj navedem vire, če obstajajo, in argumentiram trditve. Sam sem mislil, da je dovolj, če v svoji kritiki navedem le osnovno literaturo, kjer lahko vsakdo, ki ga problematika podrobneje zanima, dobi obsežnejša pojasnila in dokaze za vse trditve. Očitno sem se zmotil. Ustregel bom Šavlijevi želji in na kratko - zaradi relativno velikega obsega materije in malo prostora - pokazal na te vire, hkrati pa ponovno opozarjam, da se bo moral vsakdo, ki ga ta vprašanja podrobneje zanimajo, zateči k bogati zgodovinski literaturi. Obenem se vprašujem, ali Šavli teh virov res ne pozna, in če jih ne, kako se je sploh mogel lotiti pisanja svoje razprave? Šavli ima toliko prav, ko trdi, da nam o naselitvi Slovanov v vzhodne Alpe ne poroča noben zgodovinski vir (str.27), če s tem misli na vire, ki bi eksplicitno govorili o tem (npr. v stilu poročila Pavla Diakona o selitvi Langobardov v Italijo leta 568). Zato pa imamo vrsto drugih podatkov, iz katerih moremo posredno sklepati na slovansko napredovanje. V letih 593/95 srečamo - po vsej verjetnosti v zahodni Karantaniji - Slovane v boju z Bavarci (za vse podatke glej F. Kos, Gradivo za zgodo- vino Slovencev v srednjem veku I, Ljubljana 1902, št. 112, 116; dalje: Gradivo I); leta 600 že skušajo prodreti skozi Istrski vhod (t.j. področje Vipavske doline) v Italijo (Gradivo I, št.131). Iz teh podatkov se vidi, da so Slovani do tega časa v bistvu že dosegli svoje skrajne meje na zahodu. Glede na dejstvo, da so na današnjem slovenskem prostoru do leta 568, to je do odselitve v Italijo, živeli Langobardi, je slovanska naselitev vzhodnih Alp potekala le med tema dvema skrajnima časovnima mejama. Ob upoštevanju sinodnih zapisnikov oglejskega patriarhata konec 6.stoletja je mogoče spremljati razkroj antične cerkvene organizacije v naših krajih in s tem v zvezi podrobneje opredeliti čas in smer slovanskega napredovanja. Pokaže se naslednja podoba: pred 579 sta propadli škofiji v Virunumu in Poetoviu, pred 588 v Celeji in Emoni, pred 591 v Teurniji in Aguntu (Gradivo I, št.85, 96, 100) - očitno kot posledica slovanskega prodiranja v ta prostor. Če te podatke povežemo še s propadom langobardskega Kranja (580/90) in Meglarij (po 584/85), o čemer pričajo arheološke najdbe, ter poročili Pavla Diakona o pogostih (592, 596, 602) sklenitvah miru med Langobardi in Obri, kar samo po sebi priča o približanju Obrov (in z njimi povezanih Slovanov, o čemer glej spodaj) langobardski državi v Italiji, nam postane slika slovanske naselitve bolj jasna in otipljiva in moremo začetek novega slovanskega vala, usmerjenega od vzhoda proti zahodu ob rekah navzgor, postaviti v sredo 80. let 6. stoletja (podrobnejšo argumentacijo glej npr. pri B. Grafenauer, Naselitev Slovanov v vzhodne Alpe in vprašanje kontinuitete, Arheološki vestnik 21/22, 1970/71). Ob vprašanju slovanske kolonizacije v Furlaniji po koncu madžarskih vpadov je Jožko Šavli za M. Kosova izvajanja napisal, da je slednji izhajal iz predpostavke o slovanski naselitvi v vzhodne Alpe v 6. stoletju, kar je povsem brezpredmetno, saj slovanska kolonizacija po madžarskih vpadih nima nobene zveze s slovansko naselitvijo iz 6. stoletja in tega seveda tudi Kos ni izpostavljal. Madžarski vpadi v Italijo v prvi polovici 10. stoletja so imeli za posledico, da je ob njihovi vpadnici nastalo v Furlaniji veliko opustošeno ozemlje, ki se v virih tistega časa tudi imenuje ogrska cesta oz. pustinja (strata, vasta-ta Ungarorum; Gradivo II, št. 426; III, št. 82). Prav v čas velike obnove Furlanije pod vodstvom oglejskega 28 patriarha pa spada tudi postanek slovenskih vasi. Da se je ta kolonizacija izvršila šele po prenehanju madžarskih pustošenj, govori tudi to, da se slovenstvo teh vasi omenja šele od prve polovice 11. stoletja (prvič 1. 1031: villa Sclavorum quae similiter dicitur Meleretum; Gradivo III, št.86) in da se dve vasi - Versa (cortis de Versia) in S. Vito al Torre (cortis S. Viti), ki ju je po madžarskih vpadih prejel oglejski patriarhat od krone (darovnica Otona med 963 in 983; Gradivo II, št.416) - po slovanski kolonizaciji, ki je nato sledila, omenjata kot slovanski: villa Versia Sclauonica (1276); Sanctus Vitus de Sclabo-nibus prope Agellum (1311), kar je najbolj jasen znak slovenske kolonizacije v tistem času. Kar se tiče razmerja med Obri in Slovani posebej na širšem območju vzhodnih Alp, je že J. Mal (Probleme aus der Frühgeschichte der Slowenen, Ljubljana 1939) zaman skušal dokazati slovansko neodvisnost od Obrov. Viri namreč pričajo obratno. Iz 1. 600 imamo podatek, da Slovani že silijo v Italijo (Gradivo I, št. 131); torej so že naseljeni na področju, ki na zahodu meji na Italijo. Prav iz istega časa (592, 596, 602) sklepajo med seboj mir Langobardi in Obri (Gradivo I, št.117, 138), kar pomeni, da so slednji langobardski mejaši in kot taki gospodarji nad zgornjim Posavjem, O povezanosti med Slovani in Obri govori podatek, da je okrog 596 (Gradivo I, št.116), ko so Bavarci napadli Slovane, sam obrski kakan pomagal slednjim k zmagi. Kakšne narave je bilo to slovansko-obrsko zavezništvo, pa nam govori podatek Pavla Diakona iz leta 603, kjer je obrski kakan poslal Langobardom v pomoč pri obleganju Cremone slovanske čete (Gradivo I, št.140). Tudi so združeni Langobardi, Obri in Slovani 1. 602 ropali po Istri (Gradivo I, št.138). Na Koroškem nas na Obre spominja kraj Vovbre (Haimburg), ki je svoje ime lahko dobil le pred nastankom Samove države, kajti potem je bila Karantanija vse do prihoda pod Franke samostojna. V času Samove plemenske zveze res ne zasledimo podatkov o obrski prisotnosti v vzhodno-alpskem prostoru, vendar se po propadu le-te Obri zopet pojavijo - le da tokrat omejeni na prostor južno od Karavank. Leta 663 so Obri na langobardski poziv prišli v Furlanijo, ter si jo nato tudi nameravali prisvojiti (Gradivo I, št.177), kar bi bilo nerazumljivo, če ne bi imeli z njo teritorialnega stika po svojem ozemlju. Med langobardskimi sosedi se v Rat- chisovih zakonih iz leta 746 omenja tudi Avaria, ki je nedvomno obsegala leta 737 omenjeno Karniolo, domovino Slovanov, v katero so vdrli Langobardi (Gradivo I, št.215). Nenazadnje nam obrsko prisotnost v zgornjem Posavju potrjuje pismo Karla Velikega svoji soprogi Fastradi iz leta 791 (Gradivo I, št.281), iz katerega izvemo, da je frankovska vojska komaj dan hoda od furlanske meje naletela na obrski ring in tam premagala sovražnika. Vsi ti viri nedvomno pričajo o nekdanji obrski prisotnosti na današnjem slovenskem ozemlju in nikakor ne govorijo v prid teoriji o neodvisnosti Slovanov, ki jo poskuša brez trdne podlage braniti Jožko Šav-li. Prav v zvezi z razumevanjem razmerja med Obri in Slovani pa si lahko razložimo in razumemo slovansko naselitev tako na Balkan, kot v vzhodne Alpe. Mislim, da se tudi iz tega kratkega polemičnega zapisa dovolj jasno vidi, da naše vedenje o naselitvi Slovencev v svojo današnjo domovino v 6. stoletju le ni plod neke ideološke manipulacije, ampak da temelji na virih in rezultatih njihovega proučevanja. S tem s svoje strani tudi zaključujem polemiko z Jožkom Šavlijem. Peter Štih Vinologi kot alternativa venetologom 29 Po razburjenem odgovoru Mateja Bora (KL 13.10) na tekst Janeza Peršiča (KL 6.10) je povsem jasno, da pisec o zgodovini nima nikakršnega resnega znanja in da sploh ne pozna metode in tehnike zgodovinarjevega dela. V tem kontekstu bi tudi za Bora lahko veljala tista poznana: "Le čevlje sodi naj Kopitar". Tega načela se bom držal tudi sam, kajti glede na dejstvo, da nisem jezikoslovec, se ne bom dotikal tistih delov Borovega teksta, kjer "bere" venetske napise. Oglašam se samo in zgolj kot zgodovinar. Naj s tem v zvezi samo še pripomnim, da se še zdaleč ne čutim tako sposobnega kot naši venetologi, ki brez težav obvladajo široko paleto znanosti od morfologije, etimologije, pa-leografije, etnologije, arheologije do zgodovine in še česa; pri vsem tem pa še ubrano pesnikujejo in so uspešni ekonomisti. Pravi novi Napoleoni, ni kaj! Na primeru Borovega pod-učevanja Peršiča glede Postojne in njegovega dokazovanja, da je ta toponim obstajal že v rimskih časih kot Postumia, ki da je izpeljanka iz prvotno venetskega imena Postojoma, lahko utemeljim misel, da je Bor glede metode in tehnike zgodovinarjevega dela verjetno obiskoval le kakšen dopisni tečaj. Kot argument proti Peršičevi trditvi, da toponim Postumia v antiki ni obstajal, servira Bor kot protidokaz, verjeli ali ne, citat iz italijanske knjige, ki je izšla leta 1976. Možno je samo dvoje: ali se Bor zafrkava, ali pa smo priča tudi korenitemu premiku v metodični zgradbi znanosti kot take, ko dokument pridobiva na veljavi in verodostojnosti, čimbolj je čas njegovega nastanka oddaljen od časa, ki naj bi ga pojasnjeval. Dokler ne bodo ti novi pogledi razloženi bolj eksplicitno, v zgodovinski znanosti še vedno velja, da temelji spoznavanje preteklosti na zgodovinskih virih, katerih kritični pretres izlušči dejstva, ki so šele lahko predmet različnih interpretacij. V konkretnem primeru Postojne Bor ni mogel ponuditi nobenega antičnega vira, ki bi omenjal Postojno, ker ga pač ni. Ta kraj se prvič omenja šele 1226 kot Arnsberg (F. Kos, Gradivo za zgodovino Slovencev v srednjem veku V, št.441). Tudi Via Postumia, na katero se sklicuje v citatu iz 1976. leta, ni nobeno zgodovinsko, še manj pa antično ime (torej ime, ki ni v virih in ni sodobno, ampak je nastalo kasneje: podobno Ljudevit Posavski ni zgodovinsko ime, ampak se v virih zmeraj omenja kot Ljudevit Spodnjepanonski ali Conversio Bagoariorum et Caranta- norum, najpomembnejši vir za zgodnjo slovensko zgodovino, ki nosi zgodovinopisni naslov, ob svojem nastanku v 9. stoletju se tako ni imenoval). Poleg tega v antiki glavna cestna povezava z Italijo ni šla tam, kjer gre danes, to je čez Postojno in nato ali na Gorico ali Trst, ampak je šla državna cesta (via publica), ki je povezovala Italijo s celotnim Ilirikom iz Ogleja, preko Hrušice in Logatca do današnje Ljubljane in dalje (J. Šašel, Rimske ceste v Sloveniji, v: Arheološka najdišča Slovenije, Ljubljana 1975, 74-99). Zaenkrat stojijo stvari tako in Borov očitek slovenskim zgodovinarjem, da pišejo o Venetih, ne da bi razpolagali vsaj s približnim znanjem, si lahko servira sam sebi. Sicer pa se istih metodoloških prijemov kot Bor poslužuje tudi Savli (Glas Korotana 12/1987), ki nas ob risbi vojvodskega stola z drevesom v ozadju (mogoče iz 19. stol.?) prepričuje, da je to drevo lipa (kar mogoče tudi je) in da je pod to lipo in na tem stolu koroški vojvoda podeljeval fevde. Sam bi k njegovemu komentarju samo še dodal, da gre v tem primeru za daleč najstarejšo lipo na svetu (kar niti ni čudno, glede na to, na kakšnem eminentnem in za Slovence svetem mestu stoji) in da glede na risbo (str. 21) deluje zelo sveže, skorajda mladostno ter da je pred njo še dolga bodočnost. Sicer pa upam, da takšno polemiziranje ne bo več potrebno, odkar je pred kratkim na knjižni trg prišla Zgodovina Langobardov Pavla Diakona (Založba Obzorja 1988). V okviru te knjige je namreč Bogo Grafenauer posvetil precejšnjo pozornost prav avtohtonističnim teorijam in njihovim metodam ter jih - vsaj mislim tako -pred kulturno javnostjo dokončno razgalil in pokazal njihovo nevzdržnost. Znanost, domača ali svetovna, se s temi problemi intenzivno ukvarja najmanj stoletje in dobesedno prenaivno in prozorno je v obrambo venetske teorije (če to sploh je teorija) trditi, da ves ta napor ni znanost, ampak ideologija, in pri tem pričakovati, da bo bralstvo mirno požrlo nastavljeni trnek. Mar res mislijo, da more nekaj venetoloških tekstov vreči na grmado celo knjižnico, ki je nastala v tem dolgem času? Za konec ne morem mimo tega, da bi se ne spomnil predstavitve knjige Unsere Vorfahren - die Veneter, ki je bila v palači Palffy sredi junija na Dunaju in katere sem se slučajno udeležil. Ob vsem pompu in visokih besedah ter zanosu triumfa, ki je nosil naše venetologe, 30 Kot priprava na odločilno srednjeveško bitko -zmagovalec? mi je v najbolj prijetnem spominu ostalo odlično vino, ki ga je prizadevni pater Tomažič dal v zadostnih količinah pripeljati iz devinskega zaledja; s področja, kjer je že v antiki uspevalo cenjeno in sladko "vinum Pucinum". Ob tej dobri kapljici sem si mislil, da bi bilo gotovo veliko uspešneje, ko bi se naši venetologi raje šli vinologe. Peter Štih V Književnih listih je pred tremi leti polnila prostor žolčna polemika med nekaterimi zgodovinarji in slavisti na eni strani ter med Matejem Borom in Jožkom Šavli-jem na drugi. Intervju novinarja Branka Sosiča s Šavli-jem (Književni listi, Delo, 16. junija 1988) je zopet ponudil iztočnico za novo polemiko med sprtima taboroma, zato se to pot oglašam še jaz z nekaj pripombami, vprašanji in pojasnili. V polemiko se tokrat nisem vključil s pisano besedo, ampak sem na povabilo lokalne enote Republiškega zavoda za šolstvo Delavske univerze imel s Savli jem besedni dvoboj pred novogoriško publiko v domu krajevne skupnosti. Ob dovolj visokem nivoju polemične kulture je bil omenjeni dogodek za mene (in upam, da še za koga) svojevrsten užitek, saj me je spominjal na srednjeveške univerzitetne dispute med pristaši različnih smeri sholastike. Podobne javne polemike prirejajo še dandanes zlasti na ameriških univerzah, kjer se ljudje ne bojijo soočenja (v dobesednem in prenesenem pomenu besede) z zastopniki nasprotnih mnenj. Pri nas je že od nekdaj bolj priljubljeno obdelovanje na daljavo, včasih celo iz varnega in varljivega zavetja slonokoščenih stolpov. V Novi Gorici sem Šavliju postavil vrsto vprašanj; na mnoga nisem dobil jasnega odgovora, najbrž tudi zaradi pomanjkanja časa ob veliki količini snovi. Sedaj mu nudim možnost, da to opravi v pisni obliki, če bo želel. Naj najprej povzamem njegove glavne hipoteze: antični Veneti naj bi v Vzhodnih Alpah preživeli najprej keltsko in potem rimsko okupacijo kot hribovsko kmečko ljudstvo; v času razpadanja rimskega imperija naj bi se uprli in proglasili neodvisno državo Karantanijo; v tem uporu naj bi do tal porušili osovražena rimska mesta v svoji domovini in vrgli s sebe tudi jarem rimske uprave, kulture in vere; nato naj bi se pod vodstvom voljenih knezov upirali avarskim navalom iz panonske nižine in bavarskim napadom iz severozahoda vse do prihoda Frankov sredi 8. stoletja; tedaj naj bi se začela postopna germanizacija severnih predelov venetske Karantanije, južnejši Veneti (Slovenci) pa naj bi preživeli tudi to ogrožanje svoje etnične identitete; jezikovna sorodnost slovenskega jezika z južnoslovanskimi jeziki naj bi izvirala zgolj iz vplivov, ki so nastali zaradi večstoletnega sodelovanja; v rimskih časih se slovenski Veneti ne 31 omenjajo v zgodovinskih dokumentih (virih), vendar naj bi to zakrivili rimska totalitarna oblast, ki naj bi skušala pred svetom skriti dejstvo, da obstajajo na njenem ozemlju tudi Slovenci. In še marsikaj drugega trdi Šavli. Dokaze za svoje hipoteze zajema iz vseh vetrov in si jih bralec lahko ogleda v njegovi knjigi z naslovom "Veneti naši davni predniki?" (Wien, 1985). Ti dokazi so dostikrat kontradiktorni in dobrim poznavalcem evropske zgodovine zvenijo neprepričljivo. Poleg tega me moti dejstvo, da se Šavli veliko preveč ukvarja z ugotavljanjem političnih vzrokov za nekatere teze slovenske in drugih historiografij, namesto da bi proti tem tezam nastopil z dovolj trdnimi argumenti. Najbrž jih nima. Vprašanja s pojasnili, ki jih zastavljam Šavliju, so: 1) Kako naj bi bil jezik Venetov stopnja v razvoju slovenščine, ko pa ugledni poznavalci ohranjenih drobcev stare venetščine ugotavljajo, da gre za latinščini soroden jezik? Seveda pa je tudi indoevropska latinščina do neke mere sorodna indoevropskim slovanskim jezikom in si nekatere podobnosti med indoevropskimi jeziki razlagamo s teorijo o skupnem izvoru. 2) Noben poznoantični ali zgodnjesrednjeveški zapisovalec dogodkov (kronist) ne ve povedati prav nič o kakšnem slovanskem uporu proti rimski oblasti na ozemlju Vzhodnih Alp, čeprav ti pisci niso skoparili z opisi uporov galskih kmetov in italskih sužnjev ter so si upali zapisovati negativna mnenja o še živečih ali že umrlih cesarjih in kraljih, brez strahu pred cenzuro. Ali ni Šav-lijeva hipoteza o tem uporu špekulacija brez vsakega dokaznega materiala? Poleg tega je v tej hipotezi še en nesmisel; upor, ki bi popolnoma uničil vso materialno kulturo bivših oblastnikov, bi bil historični in histerični unikat in tolikšna zagovednost bi bila najbrž celo Slovencem tuja. 3) Ali ne pripadajo arheološke najdbe iz predrimske dobe na ozemlju Karantanije keltskemu krogu? Ali niso ohranjeni zapisi imen keltskih plemen na tem ozemlju? Venetskih ostankov pa ni prav nobenih in videti je, da Veneti niso segli dalj kot do hribov, ki so obkrožali severnoitalsko nižino. 4) Mar ni poimenovanje zahodnih Slovanov z besedo Veneti (Windi) s strani nekaterih kronistov najbrž posledica pomote? Podobno bi lahko sklepali: nekateri sosedje pravijo Poljakom Lahi, enako pa Slovenci imenujejo Italijane; ergo so Poljaki in Italijani isto ljudstvo. V same vzroke tega enakega poimenovanja se na tem mestu ne bom spuščal, ker z osnovno temo razpravljanja nima nobene zveze in nam služi le za primerjavo. 5) Kaj misli Šavli o dejstvu, da se vzhodnoalpski Slovani pojavijo v virih prav v istem času (6. stoletje) kot Slovani v Panoniji in na Balkanu? Bizantinski in germanski kronisti najbrž le niso bili jugoslovanski unitaristi ante litteram, da bi tendenciozno vrgli v isti koš Šavlijeve venetske Slovence in drugorodne južnoslovanske prišleke. Dokaz več, da gre za isto ljudstvo. 6) Kronist Pavel Diakon (8. stoletje) v svoji "Zgodovini Langobardov" (II, 14) razlaga, da beseda Veneti izhaja iz grške besede enetos, ki pomeni "vreden hvale"; Latini naj bi spredaj dodali črko V iz neznanega razloga. Ampak kaj, ko pa etnonim Slovan ne izhaja iz pojma slava in zato vsakršna povezava z etnonimom Veneti odpade. Omenjeni Pavel Diakon prednike Slovencev dobro pozna, jih imenuje Slovani (Sclavi) in jih na noben način ne spravlja v zvezo z Veneti. Ali ni torej Borovo in Šavlijevo etimologiziranje in povezovanje stvari, ki med seboj zveze nimajo, celo pod nivojem tega srednjeveškega kronista? 7) Ali Šavli upa, da se bo kateri od resnih zgodovinarjev in filologov strinjal z njegovo metodo izumljanja dejstev, ki nimajo nobene oporne točke v zgodovinskih virih? 8) Delitev Slovanov na Zahodne, Vzhodne in Južne je utemeljil že ruski lingvist Vostokov v začetku 19. stoletja, čeprav so podobne manj precizne delitve obstajale že prej. Po tej delitvi spadajo Slovenci, kljub nekaterim zahodnoslovanskim značilnostim, med Južne Slovane, kar so sprejeli vsi resni jezikoslovci, med katere pa seveda ne morem šteti Mateja Bora zaradi njegovega slabega poznavanja historične lingvistike. Ali Šavli meni, da mora biti človek ravno jugoslovanski unitarist, da lahko sprejme neko tako splošno uveljavljeno teorijo? 9) Ali se Šavliju ne zdi vsaj malo čudna njegova lastna trditev, da večina evropskih zgodovinarjev in jezikoslovcev pod vplivom političnih konceptov nasprotuje odkrivanju resnice o venetskem poreklu Slovencev? Ali so torej edini nepolitični znanstveniki tega sveta on sam in njegovi pristaši? 32 10) Zakaj Šavli naivno sklepa takole: če je bil neki slovenski zgodovinar po političnem prepričanju jugosloven (unitarist, ilirec), je nujno moral pisati slabo in s svojim prepričanjem prežeto zgodovino? Med jugoslovanskimi unitaristi so seveda bili tudi nekateri slovenski zgodovinarji, tako kot mnogi pesniki, industrijalci, kmetje in homoseksualci. To pa še ne pomeni, da je na primer Oton Župančič izdajal zbirke meglenih unitarističnih neslanosti, tovarnar Peter Kozina (PEKO) proizvajal preširoko obutev po unitaristični modi, unitaristični kmet pridobival krompir z vonjem po čevapčičih in se oni četrti zadrževal v globoko segajoči in topli bratski ljubezni zgolj na opolzek unitarističen način. Ljudje pa včasih le znajo ločevati politično prepričanje od poklica ali strasti. Zakaj bi bili pri tem ravno zgodovinarji izjema? Enako naivna je njegova izjava, da so univerzitetni profesorji klečeplazili pred oblastmi že v avstroogrskem cesarstvu in potem v kraljevini Jugoslaviji, plod tega klečeplazenja pa naj bi bila unitaristična teorija o Slovencih kot delu Južnih Slovanov (Književni listi, Delo, 16. junij 1988). Seveda je bilo klečeplazcev na univerzah veliko, zlasti še v času levega totalitarizma po letu 1945; vendar pa so bili tam tudi neupogljivi ljudje. V omenjeni Šavlijevi trditvi pa je tudi hudo protislovje: teorijo o skupnem izvoru vseh Južnih Slovanov so sprejeli in dokazovali zgodovinarji in slavisti, med njimi tudi univerzitetni profesorji, prav v času avstroogrske monarhije, ki bi po vsej šavlijevski logiki morala nasprotovati uveljavljanju teze o zgodovinski povezanosti med njenimi sloven-sko-hrvaškimi podaniki in Srbi. Še bi lahko spraševali in izpodbijali. Kdo so torej slovenski zgodovinarji, ki jih ima Šavli v mislih, češ da so unitaristi, ne da bi navedel njihova imena? S starejšo zgodovino Slovencev so se poleg Josipa Grudna in Josipa Mala ukvarjali naslednji odlični poznavalci starejše slovenske in evropske zgodovine: Franc Kos, ki je zbral in z opombami opremil vire za zgodovino Slovencev do leta 1250; Milko Kos, ki je obdelal številne probleme iz starejše zgodovine Slovencev in izdal sintetično delo "Zgodovina Slovencev od naselitve do 15. stoletja"; Ljudmil Hauptmann, ki je postavil drzno in zanimivo hipotezo o vlogi Hrvatov v zgodovini Slovencev, poleg tega, da je proučeval nastanek srednjeveških dežel na slovenskem ozemlju; Bogo Grafenauer, ki je s svojimi raziskavami o naseljevanju Južnih Slovanov in o karan-tanski družbi odpiral nove poglede na starejšo zgodovino Slovencev in objavil več sintetičnih del. Ker poznam njihov opus, lahko trdim, da gre za resne in poštene strokovnjake, ki jim občasno politično kipenje okrog njih ni zapiralo njihovih številnih širokih znanstvenih horizontov. In ne vem, zakaj bi ta moja ocena veljala manj od Šavlijeve. Neprijazno Šavlijevo početje lahko ponazorimo z dobro primerjavo. Predstavljajmo si, da bi neki amaterski gledališki igralec objavil spise, v katerih bi zavrgel vso dosedanjo gledališko dejavnost v Sloveniji kot nepotrebno režimsko petolizništvo, za edino pravilen teater pa bi razglasil neko obskurno in estetsko vprašljivo eksperimentalno skupino, katere član bi bil seveda tudi on sam. Mnogim bi se zdel smešen. Pa še na eno zanimivost bom opozoril. Tandem Bor-Šav-li ima na eni strani zidu, s katerim se je ogradil do (po njunem mnenju uradnega) slovenskega zgodovinopisja, nadvse nevarno konkurenco. Ob njuni venetski potegavščini se bohoti najprej etruščanska "teorija", ki jo je izumil Anton Berlot in dopolnil Ivan Rebec, njen pristaš pa je nekoč bil tudi apostatični Bor, dokler ni prestopil v venetski tabor. Potem je tu še dokazovanje Franca Jeze o skandinavskem izvoru Slovencev, kjer Veneti in Etru-ščani nimajo kaj iskati; naši zdomci na Švedskem so torej predstraže slovenske rekonkviste. Vsaka od teh skupin, ki spadajo v skupen okvir antihistorije (po analogiji z antipsihiatrijo) nastopa približno enako vehe-mentno, opirajoč se pri tem na približno enako šibke dokaze; toliko imajo nedvomno skupnega. Prikažimo to dogajanje kot pripravo na neko odločilno srednjeveško bitko. Na sončni strani bojišča se lesketajo oklepi težke konjenice združenega kraljestva Historije s svojimi vojvodi na čelu, na senčni strani pa nervozno gomazijo neurejene vrste jeznoritih in med seboj sprtih baronov Antihistorije. Zmagovalca ni težko predvideti. Šavliju in podobnim prijateljsko svetujem, naj prenehajo napenjati svoje živce zaradi maloštevilčnosti in nesamo-stojnosti slovenskega naroda, da jih potem prime želja po kopičenju dokazov za njegovo nekdanjo veličino in Borova lingvistika o zgodo vini kraje vnih imen 33 slavo. Zgodovina je morda res dobra učiteljica življenja, je pa slab kažipot v prihodnost. Upam, da bodo Slovenci živeli v sedanjosti in si utirali pot v bodočnost, kot se jim bo zdelo, brez nepotrebnega brskanja po receptih izmišljene preteklosti. Janez Peršič Mateju Boru bi koristilo, če bi se poglobil v modrost latinskega pregovora: "Si tacuisses, philosophus mansis-ses", ki se v prostem prevodu glasi: "Če si dober pesnik, še nisi dober znanstvenik". Borova metoda svobodnih verbalnih asociacij, ki daje rezultate po željah in okusu njenega avtorja, lahko ponese etimologijo toponimov čez vse meje in pregrade. Poleg Slovenetov lahko takšna znanost odkrije tudi Slovafre, Slovazijce in druga staro-selska ljudstva, ki so nekoč na oddaljenih celinah slčvila slovenski jezik. Za izhodišče nadaljnih raziskav se namreč že ob površnem pogledu na zemljevid ponujajo naslednja slovenska krajevna imena v Afriki: Mali (država majhnih), Čad (znana ljubljanska gostilna), Solvvezi (Slovenci po izpadu nosnika in zamenjavi dveh črk) v Zambiji, Malanje (= pleskanje) v Angoli, Lomje v Kamerunu, Kaseze v Ugandi, Bumba in Buta (naselbini bumbarjev in butcev) v severnem Zairu, Kosti sredi Sudana. Mestece Bor v južnem Sudanu je nedvoumen dokaz za tragično diasporo rodu znanega slovenskega pesnika v davni preteklosti, medtem ko nigerijsko mesto Jebba dopušča strogo znanstveno hipotezo o venetosrb-skem naseljevanju tega dela sveta. Seveda bi bilo treba tudi preveriti, če niso morda Slovenci v Severni Ameriki avtohtoni prebivalci tega kontinenta, katerih število so potem močno skrčili osvajalci rdečekožci. Le zakaj je Bor tako prepričan, da so rimljanski toponi-mi na našem ozemlju slovenskega izvora? Emona bi mogla izvirati tudi iz hebrejske besede amen, Saloca iz salom, Akvileja pa bi lahko nastala iz palestinskega toponima Akon Filisteja, iz katerega sta po trstenjakov-ski lingvistični metodi izpadli črkovni triadi -on F- in —ist—. Pomembni vezni člen med Akonom in Akvilejo je tudi obmorska lega obeh krajev. Tako pridemo do nove, znanstveno skrajno utemeljene teorije, da je ozemlje današnje Slovenije z bližnjo okolico postalo v nekem zgodovinskem trenutku obljubljena dežela izgubljenega trinajstega plemena Izraelcev. Številka 13 nam po najmodernejšem principu kabalistične numerologije ponuja tudi vzrok za baje nesrečno zgodovino slovenskega naroda in tako je vsa zadeva dokončno pojasnjena. In če gremo po trstenjakovski poti še naprej, bomo vsakogar, ki bi si drznil ugovarjati tem znanstvenim dokazom, proglasili za podučevalca, omejenca in zaviralca svežih in neobremenjenih znanstvenih zagonov. 34 Nadaljevanje - ne sledi Trstenjakovska znanstvena lingvistika je vsestransko uporabna, saj lahko z njeno pomočjo dokažemo prav vse. Vzemimo na primer latinski rek "Sapienti sat" in z drugačnim grupiranjem črk poiščemo njegovo vene-to-slovensko bistvo: "Sapi (m)en tišat". Takoj nam postane jasno, da gre za šifrirano izjavo slovenetskega astmatika, da težko diha, ki je svoje jamranje skril v sovražnikov jezik; namreč najbrž po krivdi Rimljanov nekaj tišči njegovo sapo. Po istem univerzalnem ključu lahko odkrijemo, da je angleški pregovor "Every beginning is hard" pravzaprav venetsko-slovensko sporočilo, da bi nekdo šel rad na obisk k begunki Veri nag: "E(j), Veri begini ng isha rd!" V latinščini in angleščini je torej skrita slovenščina tako kot osebek v povedku. Vendar tudi v slovenščini tičijo tuji jeziki. Slovenski pregovor "Obleka dela človeka" vsebuje pretresljivo prošnjo anglogerman-ske sužnje, ki svojega temnopoltega gospodarja Adija roti z besedami: "O blek Ade, lač (=lass) love Ka!", kar v slovenskem prevodu pomeni: "O črni Adi, pusti, da ljubim K-ja!"; skrivnostni K. je najbrž glavni junak iz Kafkovega romana Grad. Najbolj zanimivo pa je, da se v slovenščini (plast I) skriva še ena slovenščina (plast II). Iz ljudskega verza "Lepa Vida je pri morju stala" (plast I) lahko po želji izluščimo georgični slavospev kmetu: "(H)leva vi daje, prim(a) orju s tala" (plast II), kar pomeni: Kruha vam daje, odlično orje ta tla (= to zemljo; "S" je namreč staroslovenski kazalni zaimek). Pri tem možnost obstoja tretje in nadaljnih plasti ni že a priori izključena, tako da znanstvenike Borovega kova čaka še veliko dela. Štihovo misel o prekvalifikaciji venetologov v vinologe bi se dalo podkrepiti z odlomkom iz Pavla Diakona (His-toria Langobardorum, II, 14), v katerem ta srednjeveški kronist pripoveduje, da se beseda Veneti v grški varianti glasi Eneti; v skladu s tem so venetologi kot enetologi in po izpadu črkovne diade -et seveda enologi; vse to po njim lastnem načinu lingvistične kombinatorike. Za prijatelja Petra Štiha dvigam čašico bele starine (letnik 83) na njegovo zdravje. Očitno je nama obema dobro vino bolj pri srcu kot trstenjakovska znanost. Če bo le-te preveč, se bova še zapila! Janez Peršič S Tomažičevim prispevkom (23.2. in 2.3.1989) se je po kratkem predahu očitno začel nov srdit spopad med zgodovinarji in "venetologi". Skoraj vse, kar navaja Tomažič svojim hipotezam v prid, je že doživelo kritiko s strani zgodovinarjev v Književnih listih in drugje. Nič novega pod soncem torej. Enako malo me je strah napovedanih novih izlivov Borove lingvistike, saj smo menda že dovolj jasno pokazali, da je po Borovih metodah možno priti do poljubnih rezultatov, tako da lahko slovenščino izvajamo tudi iz kitajščine. Podobno lahko na vsakem razdrapanem kamnu odkrivamo venetske ali pa tudi kitajske pismen-ke, kakor pač hočemo. Dotaknil pa bi se, čisto na kratko, Tomažičevih qua-si-dokazov, da naši predniki niso prišli na ozemlje Karantanije in Panonije šele v 6. stoletju. Kot glavni quasi-dokaz navaja Tomažič dejstvo, da bi se o takem prihodu morali ohraniti zapisi, vsaj pri Pavlu Diakonu in v arhivih gradeške in oglejske cerkve. Če torej ni zgodovinskega vira, ki bi nam dal vedeti približno takole: "Slovenci, ki niso Veneti, so pripotovali izza Karpatov in se v tem in tem letu naselili v Noriku in Panoniji", take poselitve in naselitve ni moglo biti. V ohranjenih zgodovinskih virih tako ekskluzivnega dokumenta res ni, vendar imejmo pred očmi dejstvo, da je zgodnji srednji vek zaradi nepismenosti prebivalstva zelo slabo dokumentirano obdobje. Zato si pri študiju teh burnih časov zgodovinarji pomagamo, kot vemo in znamo, uporabljujoč posredne vire za dogodke in dogajanja, kjer neposredni viri manjkajo. Za prihod Slovanov v novo domovino na jugovzhodu Evrope najdemo podatke pri Prokopiju, ki v obširnem opisu Justinijanove vojne proti Gotom sredi 6. stoletja omenja Slovane, ki vdirajo čez Donavo na ozemlje Vzhodnorimskega cesarstva. Pavel Diakon v "Zgodovini Langobardov" pove, da so Langobardi leta 568 prepustili Avarom (ki so takrat imeli vrhovno oblast nad Slovani) Panonijo in se umaknili v Italijo. Arheološka odkritja refugijev (pribežališč) in razdejanih mest na našem ozemlju kažejo, da je v osemdesetih in devetdesetih letih 6. stoletja prihajalo novo ljudstvo iz vzhodne smeri. V pismih papeža Gregorja I. Velikega najdemo, da so Slovani leta 600 silili proti Italiji in v Istro, ki so jo potem skupaj z Obri in Langobardi oplenili leta 602. Iz svoje nove domovine so Borove znanstvene metode 35 Slovani v letih 664, 705 in 720 vdrli v langobardsko Furlanijo, o čemer poroča Pavel Diakon. Če je pri tem morda senzacionalistično pretiraval, še ne pomeni, da si je te napade v celoti izmislil. O začetku slovanskega naseljevanja v Noriku (Karanta-niji) vemo še manj. Brez dvoma je naselitveni val v to deželo prihajal tako s severa kot z jugovzhoda, kot piše B. Grafenauer v knjigi "Zgodovina Slovencev" (Ljubljana, 1979, str. 101). Leta 593 so bili Slovani že v okolici Lienza (Aguntum) na Tirolskem. Slovanski toponimi v tej deželi torej niso nobena zgodovinska uganka. Dober dokaz za priselitev naših prednikov v drugi polovici 6. stoletja je tudi dejstvo, da noben zgodovinski vir ne omenja Slovanov na našem ozemlju pred tem časom. Prokopij poroča o germanskih Gotih, Herulih, Gepidih in Langobardih v Panoniji, ne pa o Slovanih ali Venetih. Tomažičeva trditev, da so bili antični Noričani, Tavriski, Istri in Karnijci slovenska ljudstva, ne temelji na prav nobenem viru. Najbrž je to izvedel od Šavlija, ki je pobral pri Trstenjaku, ki si je stvar lepo izmislil. Slovensko-venetskih apostolov, ki z govorjeno in pisano besedo vztrajno in neutrudno širijo svojo vero doma in po svetu, ta moj člančič seveda ne bo prepričal. Pa ostanimo še naprej vsak pri svojem, kličem v duhu aktualnega pluralizma. Uživajmo in veselimo se v različnosti. Nikdar nisem mislil, da je zgodovinska znanost pretirano resna zadeva. Še najmanj, če gre za "venetologijo". Janez Peršič Neizmerno nesmiselno in polno napak je skoraj vse, kar napišejo slovenski "venetologi" o svoji stroki. Da ne bi spet zapravljal časa, svojega in bralcev, in časopisnega prostora s podrobnejšim dokazovanjem, naj to trditev ponazorim s kratkim in ilustrativnim primerom iz nedavnega Borovega pisanja o tem predmetu (DELO, KL, 22. junija 1989). Bor pravi, da Pavel Diakon "omenja..., da je neki lango-bardski voditelj potegnil iz ribnika, ki so mu v tistih krajih (podčrtal Janez Peršič) rekli lama, novorojenčka...". To humano dejanje naj bi se po Borovem mnenju zgodilo nekje ob Baltiku. Bor tudi pravi, da se lahko prepričamo o slovenskem izvoru besede lama, če pogledamo v Bezlajev etimološki slovar pod geslom lom. Na osnovi teh dejstev je sedaj, kot trdi sam, popolnoma prepričan o najstarejši jezikovni povezavi med Baltikom in Jadranom. No, ta zadnja formulacija pravzaprav ni v nasprotju z znanostjo, saj sem o tesni jezikovni povezavi med obema deloma Evrope prepričan tudi sam, namreč o sorodstvu med Zahodnimi in Južnimi Slovani. Drugače pa ga Bor spet lomi. Za dokaz navedimo omenjeni odlomek iz Pavla Diakona v latinščini in v slovenskem prevodu: "... et quia eum de piscina, quae eorum lingua 'lama' dicitur, abstulit, Lamissio eidem nomen inposuit." "In ker ga je rešil iz ribnika, ki se v njihovem jeziku imenuje 'lama', mu je dal ime Lamisio." Gre torej za jezik Langobardov in ne za jezik tistih krajev. Boru-pesniku bi se moglo takšno poetsko licenco še dopustiti, Boru, ki se gre znanstvenika, pa je težje oprostiti ta spodrsljaj, saj na njegovi osnovi izvaja napačen in zavajajoč sklep širših razsežnosti. Upravičeno se lahko sprašujemo, kako neki bi Bor mogel dešifrirati venetšči-no, če nepravilno bere celo latinščino, opremljeno s slovenskim prevodom? (Pavel Diakon, Zgodovina Langobardov, I, 15, Ljubljana 1988). Poleg tega mi na noben način ni jasno, kaj lahko glede avtohtonosti Slovencev na njihovem današnjem ozemlju dokazuje beseda, ki jo danes najdemo tako pri Litvancih kot pri Bolgarih. Predniki Slovencev so jo najbrž prinesli s seboj izza Karpatov. Pri takih znanstvenih metodah bodo "Editiones Venetae" zvenečega imena, predstavljene v slovenskih dvoranah 36 O Venetih in nastanku Slovencev raznih barv, še naprej samo pavje perje, s katerim se bo pokrivalo naivno navdušenje njihovih avtorjev nad lastno neznanstveno lahkovernostjo in varljivim občutkom prepotentnosti. Zadnjič mi je nekdo mimogrede rekel, da "venetologija", čeprav res nima veliko opraviti z znanostjo, vendarle dviguje slovensko samozavest. "Že mogoče, ampak samozavest pobebavljenih", sem ga zavrnil. Janez Peršič Ko se je končno iztekla Borova "venetska nadaljevanka", lahko ugotovimo, da je avtor zmogel v osmih dvojnih podlistkih in polemičnih zapisih ter "post scriptumu?" zoper mojo kritično presojo njegovih hipotez vsaj poskus dokazovanja le v "borövi" (Plet.) interpretaciji atestin-skih črkarskih ("gramatikalnih" - prvi pomen grške besede "tö grämmä" je namreč črka!) tablic. V več kot 450 vrsticah svojih (in Korenovega) polemičnih zapisov kot odgovor na mojo presojo trka le na atestinske tablice, ni pa niti poskusil odgovoriti na kratkih 38 bistvenih vrst moje presoje, v katerih opozarjam na vire o naselitvi naših slovenskih prednikov v novi domovini in na rezultate jezikoslovja o spremembah slovenskega jezika od Freisinških spomenikov okr. 1000 do danes (kar onemogoča domnevo, da bi ostal "slovenski jezik" jezik Venetov v bistvu isti kar 3000 let (od 1000 pr. Kr. do Pleteršnika 1894/95 po Kr.), poleg tega pa ga glede na njegovo nespodobno in neresnično trditev o slovenskih zgodovinarjih naravnost vprašujem, "kateri slovenski zgodovinar je na Dunaju napravil kariero"? Torej dolge pisarije, ki skušajo "dokazovati" le v slogu, ki ga je označil že Prešeren v "Literarnih šalah": Wem 's sonst an Waffen fehlt, nun der nimmt in der Regel/zuletzt die Zuflucht zu dem nächsten besten - Flegel (v približnem Župančičevem prevodu: Kdor nima orožja več, to jasno je za slepca, /poslužil se bo pač - i , saj ga vidiš - cepca!). Bora pa mi v tem pogledu res ni treba posnemati in ga zaradi tega kar samega zapuščam v živalski druščini, ki jo je v polemiki klical na pomoč, ter prehajam k stvari. Najprej sem k njegovi polemiki dolžan dva stvarna popravka. Vzrok za moj zapis ni bila kakršnakoli moja nestrpnost ali celo jeza, ker je atestinske tablice odkril Bor in ne jaz, kot bäjata Bor in Koren: za mnenje o različnih zgodovinskih teorijah - med njimi pač tudi Borove ni bilo mogoče izpustiti - me je prosil kar sam glavni in odgovorni urednik Teleksa Stane Trbovc in mi zaradi tega trikrat telefoniral, da sem mu ustregel (časnikar "po božji volji" bi bil seveda toliko pošten, da bi to sam razkril vsaj tedaj, ko je v svojem časniku objavil napade na članek, ki ga je izprosil). Dalje: "tertium comparationis" med Borom in Chas-les-jem je pri meni le njuna skupna vera v nespreminja-nje jezika skozi tisočletja, ne pa vprašanje "falsifikatov", 37 38 kot je moje besedilo v svojo lastno škodo napačno interpretiral Bor (s tem je namreč speljal na tanek led tudi nekatere opisovalce najinega spora drugje v Jugoslaviji, npr. v Politiki 6.sept.). Tudi v nadaljnjem se ne spuščam v Borovo jezikoslovje: vprašanja venetskega jezika so naloga specialnega dela zgodovinskega indoevropskega (in glede Borovih domnev in trditev tudi slavističnega) jezikoslovja, ne pa zgodovinarjev, ki bi jim Bor očitno rad naložil te stvari. Ne mislim se po njegovem zgledu brez potrebnega strokovnega znanja spuščati v to. Omejujem se na tehnična zgodovinska vprašanja (Borove napake paleografskega značaja zaradi vnaprej nameravane interpretacije venet-skih besedil), nekaj metodoloških vprašanj pa zgodovinskih napak in zablode pri sklepih o zgodovini Slovencev. Tudi tu bom čim krajši, saj se drugače za članke te vrste ne spodobi. 1.) Bor se navidez nesprestano sklicuje na atestinske črkarske tablice same, ko gre samo za njegovo interpretacijo teh tablic, ki se bistveno razlikuje od razumevanja teh tablic v venetologiji. Pridobljena pa je na napačen metodološki način in zaradi tega nima nobene vrednosti. Izhodišče o "slovenstvu" jezika na teh tablicah sta dve napaki pri branju tablice Es 24: -a) V peti vrsti od spodaj navzgor naj bi bilo "dosti več" črk "O" kot črk v štirih vrstah pod njo (E,K,A, soglasni-ki); vrsta O-jev naj torej ne bi pomenila vrste črk, marveč pregrajo med spodnjim in zgornjim delom tablic. - Toda če v ohranjenem levem delu tablice Es 24 štejemo črke v petih vrstah, vidimo, da je O-jev prav tako osem kot vseh drugih črk pod njim (Bora je goljufal pač zgolj optičen vtis); enako pa je v faksimilu prerisa tablice Es 26 (objavljenega na istem mestu) na desni strani tablice, ki se je na Es 24 ohranila le v nekaj odlomkih. Vrsta z O-ji je torej sestavni del spodnjega črkarskega dela tablice in Es 26 naravnost kaže, da je pregraja z ornamentom šele nad to črkovno vrsto. Borovo izpuščanje O-jev pri branju je torej samovoljna napaka. -b) Te črke naj bi bilo mogoče brati od srede tablice navzdol,- Toda venetska pisava se bere od desne na levo (obratno kot beremo mi), pa niti od zgoraj navzdol, niti od spodaj navzgor. Ob upoštevanju tega pravila lahko beremo spodnji del tablice na dva načina: Ako je spodaj daljša stranica tablice, dobimo vrste s 16 O, E, K, in A ter vrsto s 15 soglasniki in enim samoglasnikom (F,Z,H,T,K,L,M,N,P,Š,T,Th,Kh,E /v Es 26 pa A/; to je skoraj natančno po grškem alfabetu prevzeto zaporedje soglasnikov v etruščanski in venetski abecedi - da bi šlo pri tem za kakršnokoli razvrstitev slovanskih glagolskih obrazil, je prazna Borova domislica). S temi ugotovitvami je izginil temelj, na katerega se Bor neprestano sklicuje pri svojem slovenskem prekroje-vanju venetskih besedil, torej tudi naša dolžnost, da njegove tozadevne "sklepe" kar tiho sprejmemo. Presojo njegovega besednega prekrojevanja prepuščam jezikoslovcem. Glede paleografske strani tega prekrojevanja pa vendarle moram opozoriti na dve značilnosti: Čeprav na začetku trdi drugače, se Borovo branje posameznih znakov večkrat razlikuje od tistega, ki je v venetologiji običajno; včasih isti znak bere na različne načine (v-b,v-f,d-z,t-k,c-k,a-p, morda še katerega) in včasih v istem napisu predpostavlja, da je isti glas zapisan z različnimi znaki (npr. R v 7. podlistku 12.9. enkrat z obrnjenim D in drugič z obrnjenim P), pač po potrebi besedne kirurgije. Že to so paleografsko nedovoljeni postopki. Še širšo in tudi metodološko pomembnejšo napako pa je zagrešil z neutemeljeno domislico, da more v zapisih z abecedo, ki poleg soglasnikov pozna tudi samoglasnike, po prosti izbiri dodajati še nove nezapisane samoglasnike, kot velja to pri prednjeazijskih zgolj soglasniških pisavah. To pa ni le v nasprotju s temeljnimi načeli paleografije, marveč hkrati sredstvo kar za poljubno preoblikovanje besed po lastni želji; to pa je že tuje vsakršni znanosti. Zaradi teh stvari je mogoče skoraj pri vseh (dosti redkih) primerih, za katere je Bor objavil v obliki slike tudi podlago svojega branja, ugotoviti tudi konkretne bralne napake in samovoljo. 2.) Druga metodična napaka je širša in zadeva oba naša "venetologa", Šavlija in Bora. Vprašanje nastajanja sedanjih narodov (z učenim imenom "etnogeneze") je mogoče reševati le ob enakopravnem sodelovanju več znanosti ali vsaj upoštevanju njihovih rezultatov - kot glavnih po razporeditvi Lehr-Splawinskega zgodovine, jezikoslovja glede zgodovine glasov in oblikoslovja, istega glede analize geografskih imen, arheologije, antropologije, etnologije in zgodovinskega primerjalnega javnega prava - ne pa samo vprašanje jezika in še manj le pri- 39 40 merjanje glasovne podobe besed brez upoštevanja načela, da je besedna sorodnost dokazljiva le ob stvarni sorodnosti (Wörter und Sachen!). Prof. J. Friedrich v svoji knjižici o razreševanju neznanih pisav in jezikov naravnost in zelo ostro - "pred to metodo ni mogoče preveč poudarjeno svariti" - svari pred napako razumevanja besede v neznanem jeziku po podobni glasovni obliki kakega znanega, ter ironično navaja, da bi tako kdo njemu neznano latinsko besedo "laus" (hvala) razlagal z nem. "Laus" (uš) ali v jeziku Maja "catz" (perutnina) z nem. "Katze" (mačka) ali novogrško "na" (nai=da) z nem. "nč"; podobne primere navaja celo med sorodnimi germanskimi jeziki (nizoz. aandacht-pozornost in nem. Andacht-pobožnost; angl. to become-postati in nem. bekommen-dobiti). Zato sklepa: "vsekakor razlagalec neznanega jezika nikakor ne sme preprosto reči: kar se v dveh jezikih enako ali podobno glasi, tudi isto pomeni": Najbrže k temu skoraj ni treba spomniti, kako je težave etimologije ponazoril prof. Bezlaj nekoč z navedbo, da bi pri imenu Vače lahko izšel iz petdesetih različnih podstav (resnična more biti pa seveda le ena sama). Žal ta opozorila ob venetski nadaljevanki niso potrebna le zaradi teorije (pri Šavliju pa sploh zaradi temeljev njegovega razpravljanja). Saj Bor razlaga kot venetske oblike npr. srbohrvaški ljubkovalni kratici iz "sestra"(Se-jo) in iz imena Katarina (Kato) po svetnici, katere češ-čenje se je razširilo šele v 7./8. stol. po Kr., imeni Beljak (pri Slovencih prevzeto po keltskem Bilachinium) in Blegaš (prevzeto iz srednjev. nemškega flehers, prim. Bezlaj, Etimol. slovar I. 16 in 26), "bg" kot prednika srednjeveške kratice "b3" (= "bog") v cerkvenih krščanskih rokopisih, ime noriškega keltskega kralja Voccia, dokumentiranega na keltskih novcih v zahodnem Noriku (prim. P. Kos, Keltski novci Slovenije, 1977, 20) in pri Cezarju (De bello Gal. I, 53, 4). Krono pa nosi pač trditev, da naj bi naslov Augustus rimskega cesarja M. Antoniusa Gordiona bil kar prevod iz venetščine, ker je to pač podobno starocerkvenosl. "greda", ruskemu gor-dyj, srbohrvaškemu Grdan in slov. grdo. Pa so še druge podobne stvari brez znanja zgodovine in jezikoslovja: sanjanje o venetščini rezijanskega dialekta kljub Ramovševi razlagi njegovega nastanka po začetku 15. stoletja, pa tudi vsemu, kar vemo o kolonizacijski zgodovini Rezije, o slovenskem akanju v venetščini že 2000 let poprej, kot se je uveljavilo v slovenskem vokalizmu, pa o domislici in imenu polabskoslovanskega boga Retra po vzorcu venetske Reitije, čeprav vir kar naravnost pove, da je bil v svetišču v polabski Retri bog Svarožič (Zua-rasic). Takšni "rezultati" govore tudi o "zanesljivosti" metode, s katero so doseženi! Še dve temeljni metodični napaki se skrivata v teoriji o italski venetščini kot bistveni (ali celo poglavitni?) korenini slovenskega jezika: Utemeljevanje ne more izhajati iz glasovne podobnosti kakih slovenskih in ve-netskih besed (nujno v zelo omejenem številu), pri čemer sodeluje vselej lahko tudi bližnje indoevropsko sorodstvo, marveč samo iz zgodovine in strukture slovenskega jezika in tozadevnih njegovih razmerij z drugimi slovanskimi jeziki. Zlasti gre za oblikoslovje in posebej za zastopanost izposojenk iz klasične latinščine, ki bi se jim po poldrugem tisočletju na tak način nastali slovenski jezik prav tako malo mogel izogniti, kot se jim je mogla albanščina. Vse, kar so v obeh pogledih slove-nisti dognali in sporočili zgodovinarjem o teh straneh slovenščine kot viru za oblikovanje Slovencev, je v naj-ostrejšem nasprotju z venetskimi teorijami, in to je največja ovira za njihovo upoštevanje že na njihovem ozkem jezikoslovnem področju. Sicer pa se zdi, da mislita oba naša "venetologa" (čeprav Šavli bolj odločno in zato bolj narobe) na etnogenezo Slovencev prvenstveno kot na izoblikovanje v bistvu že "slovenskega" jezika okr. 1000 pr. Kr. nekje v porečju Labe in Odre, saj drugače ne bi bilo mogoče misliti na jezik italskih Venetov kot glavno (Bor) ali kar edino (Šavli) komponento slovenščine in celo njenih dialektov, v Venetih pa iskati nekake Praslovence. To je združljivo le s tisto cepitvijo indoevropskih jezikov v pradomovini v smislu rodovnika, ki jo je jezikoslovje že zgodaj v našem stoletju zavrglo, pa v poljudnih delih še vedno straši. Mogoča bi bila le v praznem prostoru selitve Indoevropejcev, zgodovina pa nas uči o neprestanem mešanju, ki je bilo zvezano s selitvami (nastanek Angležev s postopnim preseljevanjem predindoevropejcev, Keltov, Rimljanov, Anglov in Sasov, skandinavskih Vikingov in Normanov, s čimer se da vzporejati etnogeneze Francozov, Špancev itd.). Nimamo vzroka misliti, da bi bilo kdaj drugače: prav ta mešanja so torej bistvena komponenta nastajanja jezikovnih in etničnih razlik - tudi pri Slovencih. Ob tem 41 IZVOR GLAVNIH ANTIČNIH KRAJEV Znaki pomenijo po vrsti ustanovo Ilirov, Paleovenetov, EtruŠČanov, Grkov, Keltov, Retijcev in Rimljanov; dodani vprašaj iz zadnjega znaka pomeni, da je izvor kraja negotov. Kraji, ki so jih ustanovili Veneti, so na zemljevidu podčrtani. Seznam na desni kaže današnja imena antičnih krajev na zemljevidu. HEOconam ACELUM = Asolo AD XXX TriccsimO AGUNTUM ^ Liem ALTIN UM - Allino ALVONA -- Albona APSORUS ^ Ossgro ATESTE « Esle BELLUNUM - Belluno CAELINA = Maniago7 CORMONES = Cormons EMONA - Lub.ana EMONIA = Ciltanova d'lslria FELTRIA -- Felire FLANONA - Fianona FORUM IULII ^ Cividalc G RAD US - Grado HATR1A Adria IBLIGO invillino? IULIUM CAR NI CU M - Zugtio LARIX = Campolaro' LONCA .=: Gurina (Liem) NAONE = Torre di Pordenono (Caelina*) NAUPORTUS ~ Nauporio - Vhrnika NEMAS Nimis NESACTIUM -. Nesaiio 0PITERG1UM = OderiO OSOPUS Osoppo PARENTIUM Parenzo PATAVIUM = Padov» PIOUENTUM -- Pinguente PIRANU M --- Pirano QUAD RUVIUM = Codroipo SANTICUM Villaco TARSATICA ^ Fiumo TARVISIUM ^ Treviso TERGESTE -r Trieste VIRUNUM = Zollfeld. presso Klagenlurt 42 gledanju so bili Slovenci prav tako malo kot Angleži priseljeni v novo domovino, marveč so tu šele nastali, ker jih poprej nikjer ni bilo: zrasli so z mešanjem različnih staroselskih in različnih slovanskih sestavin ter različnih doseljencev, ki so prišli v novo domovino šele za nami. Prav zaradi tega smo na tleh, na katerih smo se izoblikovali, v resnici avtohtoni - ne kot njihovi prvi prebivalci, marveč kot plod razvoja na tleh, na katera se sploh nismo priselili kot Slovenci. S tem se strinja tudi Bezlajev zapis o njegovem pogledu na jezik iz 1. 1976, ki ga je Bor sicer navedel, a očitno slabo razumel: pri Bezlaju tudi ni nov - saj ga je pokazal že v razpravi o Stratigrafiji Slovanov v luči onomastike 1958, v svojih referatih na mednarodnih kongresih vsaj že od istega leta naprej, v Esejih o slovenskem jeziku (1967) in v svojem sodelovanju s prof. O.N. Trubačevim vsaj od izdaje poskusnega zvezka Etimološkega slovarja slovanskih jezikov (1963), ki ga je poslal avtor tudi meni prav po njegovem posredovanju, ker sva kar precejkrat govorila o teh stvareh, o katerih so se najina pojmovanja s stališča slovenske zgodovine in jezikoslovja kar dobro ujemala. Morda bo pojasnil Boru temelj tega procesa kratek citat Trubačeva (iz 1. 1974), ki nekako dopolnjuje to, kar si je izpisal pri Bezlaju: Izredno pestre leksikalne izoglose se kažejo kot priča "prvotne etnolingvistične pestrosti nosilcev slovanskih selitev na zahod, jug in severozahod... Zahodnoslovanske, vzhodnoslovanske in južnoslovanske skupine so se vnovič konsolidirale iz komponent najrazličnejšega jezikoslovnega izvora", kajti "prvotna Slavija ni bila jezikovno monolitna". Torej prvotna pestrost, medsebojno mešanje različnih sestavin ob selitvah (od okr. 500 po Kr. naprej!) in na tej podlagi tolikšno zbližanje, da je bil v 9. stoletju cerkvenoslovan-ski jezik praktično razumljiv vsem tedanjim slovanskim ljudstvom od Makedoncev do Čehov in od Karantancev do Rusov. Odtlej pa gre razvoj zopet vsaksebi (tudi ob vplivih substratov, superstratov in adstratov, kot se staroselci, vladajoči tuji sloji in sosedi imenujejo z učenimi imeni jezikoslovcev). Vprašanje, ki se ob tem pojavlja, je samo: ali je mogoče datirati izoblikovanje slovanske jezikovne skupine (po izločitvi iz baltoslovanske) in ali je mogoče datirati, do kdaj se je poglavitni del naših jezikovnih prednikov moral razvijati v prostoru za Karpati s predniki drugih slovanskih in južnoslovanskih narodov? Pojasnjevanje poti, po kateri so jezikoslovci (z uporabo rezultatov že zgoraj naštetih ved, pri čemer je pokazal nove poti zlasti Lehr-Splawinski, ob njem pa uporabljam tudi novejša poljska in druga dela do zadnjega desetletja) prišli do današnjih odgovorov na postavljeni vprašanji, bi nas zapeljalo predaleč. Nastala bi nova "nadaljevanka", ki bi jo morali pisati strokovnjaki različnih področij in ne le zgodovinar. Zadovoljimo se s sporočilom danes v znanosti uveljavljenega odgovora: Osamosvojitev Praslova-nov iz baltoslovanske skupnosti spada v čas po 13./12. in pred koncem 9. st. pr. Kr., zvezana pa je s slaviziranjem nosilcev lužiške kulture vzhodno od Odre približno med 900 in 700 pr. Kr.; po mnenju Lehr-Splawinskega se je praslovanski jezik izoblikoval do srede 1. tisočletja pr. Kr., po nekaterih novejših avtorjih pa šele nekaj stoletij pozneje. Vzporedno je šla tudi cepitev tega procesa v različne jezikovne oblike. Slovenski predniki so - kot je postavil to že Nahtigal in velja glede na časovno opredelitev jezikovnih procesov v slovenskem jezikoslovju tudi še danes - sodelovali v tem procesu za Karpati gotovo še do 3. stoletja po Kr., ker je mlajša slovenska palatalizaci-ja (mehčanje soglasnikov k, g in h) še zajela izposojenke v slovanskem (in slovenskem) jeziku od Gotov v 3. stoletju (npr. Kaisar-cesar, kunig-knez, kirko-cerkev). Selitev odločilnega dela slovenskih prednikov iz pradomovine v Vzhodne Alpe in zgornje Posavje se torej ni mogla začeti pred 3. stol. po Kr., torej kar okr. 1300 let po selitvi dela Venetov v Italijo. Brez odgovora na ta danes veljavna stališča slovanskega jezikoslovja ni mogoče zgodovinarju upoštevati kakršnekoli domneve o slovenskosti italskih Venetov. Nobena argumentacija z besedno podobnostjo, tudi če ne bi bila dosežena le z nasiljem nad skromnimi ohranjenimi jezikovnimi spomeniki ali pri razlagi krajevnih imen, ne more v tem pogledu niti malo spremeniti našega včdenja o zgodovinskem razvoju. 3.) Za sklep še nekaj posameznih opomb k nekaterim trditvam obeh naših "venetologov". Oba govorita o Kossinovi "pangermanski" teoriji, kot bi šlo le za konkretno vprašanje slovanstva ali neslovanstva nosilcev lužiške kulture, s katerimi je verjetno res povezano ime "Veneti", čeprav gre pri tem za posredno sklepanje brez potrditve po neposrednih virih. Kossinova 43 ETNIČNA PODOBA ITALIJE OKR. 270 PR. KR. Meja na zemljevidu kaže mejo Ilalske zveze (270). Na njenem ozemlju in na ozemlju treh otoških provinc ni etničnih imen, ki jih zaznamuje zemljevid le na ¡talskem ozemlju zunaj tedanje rimske oblasti. 44 "teorija" je res povezana z nemško imperialistično politiko na prelomu 19. in 20. stoletja, vendar gre za splošno načelo o razmerju arheoloških "kultur" in etnično-jezi-kovnih struktur v njihovem času: "ostro omejena arheološka kulturna področja se v vseh časih prekrivajo z mejami povsem določenih narodov ali plemen", obstoj istega naroda je izpričan le s "kontinuiranim razvojem iz starejših kultur", sicer pa priča sprememba arheološke kulture o etnični spremembi. To teorijo, ki jo je Kossina začel uveljavljati od 1895 naprej, je teoretično razložil in skušal utemeljiti leta 1911. Po teh načelih je ob sodbah arheologov, da arheološko ni mogoče dokazati zveze med lužiško in slovansko materialno kulturo (dokazljivo po Niederleju šele od 8. stol. po Kr.) in da se širi lužiški sorodna kultura "polj grobnih žar" po Evropi v predelih, kjer gotovo ni bilo Slovanov (Galija in Pirenejski polotok, široko območje ob srednji in zgornji Donavi, severna Italija, Balkanski polotok do Grčije), pri lužiški kulturi izključuje Slovane kot nosilce in jo povezuje z Iliri (ta razlaga je ostala v veljavi tudi v nacističnem zgodovinopisju!). Pangermanska sestavina teorije se izraža le v temeljnem stališču, da je pradomovina Indoevropejcev na germanskem severu Evrope in da so spričo tega Germani najbolj avtohtoni del Indoevropejcev. Veneti s to teorijo niso nikjer povezani: z noslici lužiške kulture jih tedaj ni še nihče neposredno povezoval (le posredno, ker so imeli italske Venete za Ilire), za Venete med Karpati in Baltikom od 1. do 5. stol. po Kr. pa je 1902 Niederle zapisal: "Ti baltiški Venedi-Veneti antičnih virov so nesporno Slovani, toda samo ti baltiški. Ne vem, ali bi se našel danes kdo, ki bi si upal upirati tej tezi." Prav tako ni bilo spora o izvoru imena Veneti: to ime in njegove izpeljanke (Wenden, Windische itd.) so za Slovane ali posamezne njihove dele uporabljali le njihovi sosedje, nikdar Slovani ali kak njihov del sam za sebe - ime torej ni slovansko niti po izvoru, niti po uporabi. Tudi to ni bilo sporno že pred Kossinovo teorijo: Niederle ga ima 1902 za keltsko (pri Keltih je nabral okrog 70 primerkov krajevnih in osebnih imen tega korena) in so ga Slovani po njegovem mnenju dobili pri sosedih zaradi slavizacije kakega neslovanskega plemena med Germani in seboj. Tudi Lehr-Splawinski (1946) omejuje slovanstvo na "baltske" Venete antičnih virov, za italske in galske to zanika, ime pa ima za "staro indo-evropsko ime", skupno nekemu delu indoevropskega jezika, ki je zvezan po jezikovni dediščini "prav tako z Iliri kakor s Kelti in Praslovani". Da je to tudi danes mnenje poljskih zgodovinarjev, ki po Šavlijevih in Borovih trditvah gledajo na ta vprašanja popolnoma drugače kot slovenski, naj pokaže citat iz Zgodovine Poljske, objavljene v prevodu 1982 (za besedilo tega dela odgovarja današnji najvidnejši poljski zgodovinar A. Giey-sztor, ki mi je tudi že 1964 poslal rokopis te knjige): "Zahodnoslovanska skupina se je izoblikovala na območju, ki ga je zavzel slovanski živelj že v prvi polovici 1. tisočletja pr.n.št. Tam je naletel na starejšo plast indo-evropskih prebivalcev tega dela Evrope in jo asimiliral in skoraj gotovo dobil od njih ime Veneti" (str. 12). To dokazuje celo Borovo navajanje paralel "predalpsko-jad-ranskih" (zares sega prostor na vzhod do srbske Morave in makedonske Drame!) venetskih vodnih imen in onih "med Odro in Bugom" (tudi ta prostor gre na vzhod še preko srednjega Dnjepra, na zahod pa do Pirenejev), kajti ta imena po Lehr-Splawinskem niso bila slovanska (to so imena tipov Drava, Sava, Kolpa, Odra, Raba, Sana itd., ki jih imajo vsi jezikoslovci za predslovanska), saj etimološka gnezda slovanskih imen navaja takoj za tem posebej. Le kaj naj bi torej tak navedek povedal o mnenju Lehr-Splawinskega o slovanskosti lužiških Pra-venetov? Zlasti ko naravnost pove, da jih ima za indo-evropsko jedro, enako kot jih ima Sedov za skupino starih indoevropskih dialektov, ali kot sodi Devoto, da se zdi, da je ime Veneti "pomenilo nasploh 'Indogermani' ali vsaj določeno skupino ali del teh kakor npr. ime 'Ari-jci'". Le vzhodni del "Venetov" je s slavizacijo - po teh mnenjih - prišel v etnogenezo Slovanov, zahodni in južni pa sodelujeta v etnogenezi Keltov, Italikov ali Ilirov. Seveda so bile te teorije mogoče šele, ko je bila omajana in ovržena Kossinova načelna teorija o razmerju arheoloških kultur in etničnih enot, kar so opravili poleg poljskih predvsem arheologi Zeiss, Wahle in pozneje še Eggers (v Einführung in die Vorgeschichte, 1959, povzetek vsega spora o tej teoriji): Jedro zavrnitve Kossinove teorije je metodološka ugotovitev, "da se morajo uporabljati arheološke najdbe za ugotovitev narodnostne pripadnosti kakšne pokrajine le tedaj, kadar so na uporabo pisani viri za korekturo arheološke narodopisne metode": Zgodovinski viri dokazujejo v nekaj primerih "zamenjavo prebivalstva, ne da bi se spremenil slog najdb, 45 in na drugi strani, da se je slog spremenil, ne da bi se zamenjalo prebivalstvo" (navajam svoj povzetek zavrnitve Kossinove teorije iz Koroškega zbornika 1946, str.81 si., ker Bor trdi, da te teorije slovenski zgodovinarji sploh niso zavrnili, marveč da se ji v globokem spoštovanju z menoj vred še vedno klanjamo; seveda - treba je za utemeljeno pisanje tudi kaj prebrati in vedeti!). Opozoriti pa je treba tudi na tole: Šavlijevo izenačevanje nosilcev lužiške kulture in kulture žarnih grobišč s Slovani ali celo Slovenci pa je mogoče sploh le na teoretični podlagi Kossinovih načel in nič drugače. Saj bi veljalo isto tudi za podobna (ne povsem jasna) Borova izvajanja, toda vnovič nisem prepričan, da Bor teh tez ni prevzel po Šavliju. Tudi Savli pa očitno del navedenih poljskih in čeških arheologov in jezikoslovcev ni sam prebral, marveč uporablja le nekaj čeških in italijanskih povzetkov, npr. J. Filipa in C. Verdianija. Tako seveda nastaja vrsta nesporazumov, ki jih ne morem navajati. Ta boj zoper Kossinovo teorijo, ki se je začel pri slovanskih arheologih že kmalu po 1920, pa je obenem omejil arheološka sklepanja v tem pogledu z bistveno večjo skepso: Niederle je bil v svoji zadnji sintezi "RukovSt slovanskč arheologie" (1931) bistveno bolj previden kot v tri desetletja starejših delih in z gotovostjo govori o slovanski materialni kulturi šele od 8./9. stoletja dalje (prim. srbski prevod "Slovenske starine", 1954, str.13-47). Prav taka skepsa pa velja tudi za mnenje, da bi isto ime dokazovalo tudi etnično istost (prim. le ime Franki in Francozi, Angli in Angleži. Mogoče bi bilo napisati še marsikaj podobnega, toda najbrže sem že doslej zlorabil bralčevo potrpežljivost. Le še nekaj vprašanj in dve sklepni ugotovitvi: Kakšna ideologija je vplivala na Linharta, ki je v našem zgodovinopisju prvi povezal naselitev naših prednikov s selitvijo drugih južnih Slovanov? Kako je sploh mogla Kossinova teorija (iz 1. 1911) vplivati na razprave Franca Kosa? (Z njimi se v bistvu ujemajo glede naselitve ludi one Lj. Hauptmanna, Milka Kosa in moje!) Vse Kosove razprave o tem so starejše od 1. 1899! V kakšni zvezi je "pangermanska" komponenta Kossinove teorije (pradomovina Indogermanov!) z etnogenezo Slovencev? Kateri slovenski zgodovinar je zagovarjal v našem razvoju "pangermansko" koncepcijo? Le kako je mogoče kakorkoli v tem pogledu na Šavlijev način klevetati Franca in Milka Kosa - Bor pa gre tudi po njegovih sledeh! In kako moreta Bor in Koren moja stališča o naselitvi južnih Slovanov in slovenskih prednikov razlagati le z vero v učenje mojih učiteljev, ko pa sem v jugoslovanskem in slovenskem zgodovinopisju v zadnjih petdesetih letih napisal o tem največ in v zgodovinopisju najbolj upoštevanih del o teh vprašanjih?! V takšnih primerih neznanje ni več zadostno opravičilo! Prav nespodobnost teh delov pisanja je nujno zahtevala odgovor, ki bi mogel biti še precej bolj zaostren, kot je tale, ki sem ga namerno pri ostrini dušil. In končno. Boru sem očital, da se je "zapletel v teorije, ki jim očitno ni ljuba kakršnakoli zgodovinska etnična povezanost z drugimi južnoslovanskimi narodi", te teorije pa sem razločno označil z Jezovim in Šavlijevim imenom. Če je Bor napletel sam iz tega očitek, da je "sovražnik vsega, kar je v zvezi z jugoslovanstvom" (?!), je to njegova interpretacija, ne pa moj očitek. V mojem očitku je vsebovana le misel, da Bor ni domislil do kraja širšega smisla venetskih konstrukcij, še zlasti pri svoji obrambi Šavlijevih "ideoloških" stališč in karakteristik slovenskega zgodovinopisja, ki jih včasih omiljuje, včasih jim pa naravnost priteguje. Tega mi je žal, še zlasti zaradi Šavlijevih nespodobnosti. Ko sem zavrnil njegove trditve zaradi očitnega neupoštevanja zgodovinskih dejstev in virov in zaradi o skrajni nevednosti pričujočih trditev, da slovenski zgodovinarji (oba Kosa in jaz) postavljamo svoje teze o naselitvi Slovencev "brez dejanske podlage v virih", da bi dosegli le "neko vnaprej zastavljeno izhodišče" da "smo Slovenci južnoslovanskega izvora", in da je v tem pogledu vse naše znanstveno delo izraz "ideologije pojugoslovanje-nja", mi odgovarja, da je vse to le izraz mojega "unitari-stičnega gledanja". Difficile est satiram non scribere! Pol desetletja preden je bil Šavli rojen, sem v Jugoslaviji z unitaristično ustavo v Dejanju zelo precizno protiunitari-stično pisal o slovenstvu in njegovem razmerju do Jugoslavije (ne do "jugoslovenstva", ki je zame le političen pojem jugoslovanskega unitarizma). In enako v svojem predavanju o slovenskem vprašanju na drugem Bohinjskem tednu 1939. In se najde nekakšen fičfirič, ki misli, da se o zgodovini lahko piše brez vsakega znanja in trdi karkoli hoče in zapiše takšne stvari tudi o živi sedanjosti. V vsem mojem znanstvenem delu ni ničesar, kar bi bilo 46 Kritični zapis h knjigi o "Venetih" v nasprotju s publicistiko moje mladosti o slovenstvu. Te koncepcije so dovolj trdne, da mi jih ni treba utemeljevati z napačnimi in nevzdržnimi teorijami, ki nasprotujejo tako zgodovinskemu včdenju kot tudi dejstvom slovenskega jezikovnega razvoja in struktur v okviru slovanskih jezikov. Nočem, da bi kdorkoli izkoriščal moje stališče do zgrešenih venetskih in podobnih teorij na kakršnekoli način v smislu slabitve slovenskih teženj za narodno samobitnost. Zato ponavljam svoj odgovor, ki sem ga povedal 1980 prijatelju Bilandjiču na vprašanje o razmerju Slovencev do Jugoslavije: Za Jugoslavijo smo se odločili, ker smo videli v njej zagotovitev svojega samostojnega narodnega življenja. Zaradi tega je tudi meja naše zavezanosti tej skupnosti skladna z uresničevanjem natanko tega pogoja za slovensko narodno življenje. To je bilo stališče publicistike moje mladosti, to je tudi temelj mojega zgodovinarskega znanstvenega dela. Čutim potrebo, da povem to povsem jasno prav ob polemiki zgornje vrste. Sapienti sat! Zato se na novo "kopitarjenje" ne bom več oglašal. Bogo Grafenauer Pred oceno je potrebno povedati nekaj o duhu, iz katerega izhaja to pisanje. Predvsem to podčrtujem zaradi nenehnih žalitev slovenskih zgodovinarjev vseh generacij, odkar se je pred približno sto leti slovensko zgodovinopisje dvignilo na raven znanosti in s tem moralo zapustiti stopnjo tistega predznanstvnenega diletantizma, ki bi ga Šavli s svojo "venetološko" priprego rad obnovil. Zato neprestano ponavljanje "zavračanja" tako imenovanega "uradnega" zgodovinopisja, kar je jedro žalitve. Resnična znanost more biti le znanost - niti "uradna" niti "neuradna". Da slovenska zgodovinska znanost to ve, kaže vsa njena razvojna pot. Seveda pa se "venetologi" očitno ne zavedajo bistva tega, o čemer govore v zvezi s takšnimi označbami. Sicer namreč ne bi kar zdržema poudarjali praktičnega "pomena" svojega pisanja za vsakdanje življenje in moč Slovencev: prav te vrste pojmovanje znanosti - resnične ali namišljene - je namreč praktičen izraz teoretične zahteve po "uradni" znanosti, namenjeni ad usum del-phini. Trdno sem prepričan, da more zloraba zgodovine s kakršnimkoli potvarjanjem zgodovinske resnice zgodovinski sedanjosti kateregakoli naroda samo škodovati. Naloga zgodovinske vede je bila vselej tudi razdiranje mitologij, ki so že tolikokrat dokazale svojo škodljivost za narodno življenje in obstoj, in zoper nje vzpostavitev resničnega zgodovinskega spomina. In prav to je tudi danes pravo razmerje med venetsko ideološko mitologijo in resnično slovensko zgodovinsko znanostjo in njenim upoštevanjem resničnih dognanj jezikoslovja in arheologije ter podobnih ved, ki jih mora zgodovinar upoštevati pri vprašanjih etnogeneze vsakega naroda in različnih komponent, iz katerih se je izoblikoval. V nasprotju z mitologijo o venetski monofiliji Slovencev in o vzdržnosti in nespremenljivosti "tega čudovitega" korena skozi 3000 (tri tisoč!) let - za to pa v soglasju s tem, kar vemo o zgodovini Slovencev, razpravljamo o dvakratni vlogi Karantanije "v oblikovanju slovenske narodne zavesti". Prvič v smislu plemenske zgodnjefevdalne zavesti v zgodnjem srednjem veku, drugič v smislu moderne narodne zavesti, izoblikovane v 19. stoletju, kajti obe loči obdobje razkroja karantanske zavesti po uveljavitvi fevdalizma okr. 1100 in s posledicami njegove drobitve slovenske etnične skupnosti (gl. Kronika 16, 1968, 129-136). Poleg spomina na slovensko državnost 47 (kneževino Karantanijo in Spodnjo Panonijo) od 20. let 7. do srede 9. stoletja je imel v prenosu tega zgodovinskega spomina ob drugem oblikovanju slovenske narodne zavesti posebno vlogo gotovo spomin na nenavadni obred ustoličevanja koroških vojvod na knežjem kamnu na Krnskem gradu s slovenskim obrednim jezikom, ki se je zaradi povsem svojskih zgodovinskih naključij ohranil do začetka 15. stoletja (1S.III.1414). Lahko trdimo, da ima obred prav zaradi svoje poznejše zgodovinske vloge izreden pomen v slovenski zgodovini. Temeljni znanstveni monografiji o njem sta danes še vedno moja knjiga o Ustoličevanju koroških vojvod in državi karantan-skih Slovencev (napisana 1943-1950, objavljena z letnico 1952 v začetku 1953) in knjiga Ljudmila Hauptmanna Staroslovenska družba in obred na knežjem kamnu (napisana 1950-1952 vzporedno z mojim delom in še brez njegove uporabe, objavljena 1954). Seveda se da o teh vprašanjih razpravljati še naprej, kot je temeljno načelo znanstvenega dela (od vprašanja virov naprej, ker tu moja argumentacija že 35 let ni naletela na kakršenkoli poskus utemeljenega osporava-nja teh rezultatov). Še posebej je to pomembno, ker se je šele v omenjenih delih utrdilo prej rahlo sluteno mnenje, da obred ni bil vselej enak, marveč je doživljal od 8. do 13. stoletja zelo bistven razvoj glede svojih oblik (pomen tega metodološkega stališča je poudaril S. Vilfan že v svoji Pravni zgodovini Slovencev 1961 od str.57 naprej). Razprava, ki ne upošteva tega po 1950 bistveno spremenjenega stanja znanstvene problematike (glede razmerja med viri, spremenljivosti obreda itd.), pomeni vračanje na raven razpravljanja izpred sto do stopetdeset let. In prav to pomeni Šavlijevo pisanje o teh stvareh brez temeljnega razumevanja stvari, o katerih samovoljno piše in ponavlja stare, zavržene domneve (v Glasu Koro-tana 11 in 12, 1986 in 1987). Vprašanje virov je za tale prispevek preobsežno, čeprav bi najbolj jasno pokazalo pritlehno ravnino Šavlijevega razpravljanja o stvareh, ki so metodološko zrasle že do višine nebotičnika. Omejujem se le na vojvodski stol (zvezan z ustoličevanjem šele v njegovi mlajši obliki, gotovo šele od 1100/1150 naprej), ki bi ga pa Šavli in Bor želela povezati z Veneti. Oba se pri tem opirata le na dva antična zapisa (prvega iz malo pred 100 iz konca Domitianovega cesarstva: VERI, pri čemer gre le za del napisa, razporejene- ga na več pokončnih ploščah, cesarjevo ime v vrsti z datumom pa je bilo zaradi damnatio memoriae po njegovi smrti izbrisano in so od te vrste ohranjeni le šibki sledovi; drugega iz 3. stol.: /\ MASVETI VERI ob vnovični uporabi plošče; R. Egger, Carinthia I 157, 1967, str.453-459; vmesni trikotniki so delilni znaki med besedami iz visoke antike na delu antične plošče, uporabljenem pri vzhodnem (vojvodskem) prestolu kot opora njegovega naslonjača in brez vsake zveze z zahodnim sedežem ("palatinskega grofa", gl. G. Moro, Zur Zeitstellung und Bedeutung des Kärntner Herzogstuhles, v Kranzmayerjevem zborniku Mundart und Geschichte, Wien 1967, 95-110 + 8 tabel prilog; kolektivna večdisciplinska obravnava Neue Arbeiten über den Kärntner Herzogstuhl, Carinthia I 157, 1967, 420-468, prim. oc. B. Grafenauer, Ustoličevanje koroških vojvod in vojvodski prestol, Zgodovinski časopis 24, 1970, str.112-122). Šavli postavlja nastanek zahodnega sedeža (za karantan-skega kneza!) v drugo polovico 6. stoletja s ploščo z "napisom o veri" (sie! - s tem sedežem je tehnično brez vsake povezave!), medtem ko postavlja nastanek vzhodnega ("vojvodskega") stola v čas Karla Velikega ali "manj verjetno" (!?) po 820 (Glas Korotana 12, str.21). Pesnik Bor pa je preprosto združil oba napisa (po postanku oddaljena okrog 200 let) in ju pripisal noriškim krščanskim "Venetom" (etwa zwischen 315 und 360 -sie!), kamor po vsem "videzu" postavlja tako nastanek vojvodskega (= sodnega) stola kot tudi izhodišče ustoličevanja koroškega vojvode (wie es scheint, konnten sie sogar ihre Fürsten wählen - sie ?!?). Za razlago napisa pa uporablja poznosrednjeveško primorsko izposojenko "ma" (lat. magis = frc. mais, špan. mas, it. ma), kajti prav obratno naj bi izhajala beseda v vseh romanskih jezikih iz venetskega "ma", ki naj bi bil v originalni obliki ohranjen le ob slovensko-romanski meji, seveda na slovensko-primorski strani. Blagor tistemu, ki more verjeti takšni jezikoslovni poeziji. Želel bi le, da jo poveže Matej Bor s tem, kar se je učil Vladimir Pavšič nekoč kot študent slavistike na ljubljanski filozofski fakulteti pri Ramovšu, Nahtigalu in Oštirju! To je resnično vprašanje znanosti, ki se mu ne more umakniti niti človek, ki se je med vojno proglasil za "dvornega pesnika revolucije" (ali ni to v našem času po zmagi "uradni" ali celo "državni" pesnik ?!?). 48 Vprašanje znanosti zoper takšno mitološko poezijo (ali pri Šavliju nebogljeno izmišljanje celo brez poezije) je pri vojvodskem stolu zasidrano s tremi nepremakljivimi "mački" (sidri): a) Oba napisa sta ločena po svojem nastanku in funkcionalno nezdružljiva (Eggerjeva analiza). b) Vojvodski stol (obenem z uporabo plošče z napisom) je nastal v 9. stoletju (sedež vojvode z oblikami karolinškega kapitela, ki pa je izdelan prav za ta stol!) in je mogoče to zgodovinsko povezati s Karlmanovo ali Ar-nulfovo oblastjo nad Karantanijo v njenem širšem smislu, ki je dokumentiran prvič v Fuldskih analih 863 (Ginhart in Grafenauer). c) Ustoličevalni obred - vsaj dobrih sto let starejši od vojvodskega stola - je zvezan s knežjim kamnom na Krnskem gradu; vojvodski stol se je s tem obredom zvezal šele po dozoritvi fevdalne organizacije vojvodstva v 12. stoletju (B. Grafenauer). Napis RUDOLPHUS DUX na hrbtnem naslonjalu vojvodskega (vzhodnega sedeža) je nesporen (celo za Bora!) ob analizi današnjega stanja, dokumentiranega od 16. stoletja naprej. Iskanje napisa, ki je pod tem napisom uporabljen in zabrisan, mora izhajati seveda le iz ostankov napisa brez njegovih "rudolfinskih" oblik - in tu odpove tako Borovo "pesništvo" kot še bolj Verbovškovo samovoljno "določanje" ("berem kot") pomena posameznih abecednih znakov (v Koledarju Družbe sv. Mohorja za 1. 1988, kjer se je "verovanje" v domišljijo neskončno oddaljilo od najpreprostejše znanstvene tehnike, ki pri branju ne more določiti, kaj v njem hočem razumeti, marveč le spoznati, kaj tak znak pomeni po svoji obliki v času, ko je bil vklesan, tudi če je skušal porabiti starejšo podlago). S tem primerom neskladnosti Šavlijevega in Borovega pisanja že kar z začetniškim znanjem in zahtevami tehnike zgodovinske vede sem prišel h kratkemu kritičnemu zapisu o knjigi Jožefa Šavlija, Mateja Bora in Ivana Tomažiča "Unsere Vorfahren - DIE VENETER", ki je izšla prav med objavo obeh delov mojih odgovorov v "Primorskih srečanjih" sredi junija na Dunaju. Razen redkih dodatkov ali majhnih razširitev gre za besedilo, že objavljeno ob pisanju mojega komentarja k Pavlu Diakonu, tako da pomeni delna objava tega komentarja v Primorskih srečanjih že tudi temeljno oceno nove knjige. Žal je enako neutemeljena kot prejšnji članki, saj avtorji niso popravili niti konkretnih napak, na katere so bili že opozorjeni. Le Bor (manj Tomažič in kar nič Savli) je v knjižni obliki očistil besedilo večine napadov na zgodovinarje in namesto tega vpletel nekaj graje jezikoslovcem. Pač pa so vsi trije avtorji dodali starim teorijam še nekaj novih, s katerimi pa so svoje pisanje prignali do takšnih očitnih pretiravanj, da je že opozorilo nanja boljša zavrnitev novosti v knjigi kot vsaka drugačna kritika. Navedel bom le nekaj s tega področja, saj že to kaže, da knjiga ob tem, kar smo v mojem članku že spoznali, res ne potrebuje nikakršne prave ocene za presojo njene (ne)vrednosti. Po Šavlijevem zemljevidu imen, zvezanih z Veneti ali njim oddaleč po videzu vsaj v kaki sestavini podobnih (str.43 in z napakami 92), ter imen tipa "Holm" (str. 170; tu je našteta tudi vrsta imen povsem drugačnega izvora in celo tipov, z druge strani pa pri zagotavljanju "venet-skega izvora" brez upoštevanja podobnosti slov. ch61m6, germansk. hulma in lat. columen, culmen, ki so vsi lahko samostojen izvor navedenih imen!) ter po njegovem vnaprejšnjem verovanju v enačbo Veneti= Slovenci je uveljavljena teorija, da so bili okr. 1200 pred Kr. rojst. (= -1200) Slovenci prevladujoče prebivalstvo v vsej Nemčiji, Franciji in Alpah, v velikih delih Britanije in južne Skandinavije, opazni del prebivalstva pa tudi v delih Španije in vzhodne Evrope. Svoje čarovne enačbe pa so "venetologi" razširili še naprej: Ker je nekdanja panilirska teorija o prebivalstvu večjega dela srednje Evrope, zahodnega Balkana in delov vzhodne Evrope za 2. in začetek 1. tisočletja pr. Kr.r. danes ovržena (gre očitno za delno predindoevropsko, delno za različna plemena zgodnjeindoevropskega prebivalstva), so postavili preprosto enačbo: (poprej domnevni) "Iliri"=Veneti= Slovenci in tako brez vsakih pomislekov proglasili za venetsko-slovensko kulturo ne le kulturo žarastih polj (zaradi zveze z lužiško kulturo!) na vsem njenem prostoru (prim. Primorska srečanja, 1988, str.411), marveč tudi ves evropski halštat (str.116) in posamezna keltska področja; razširjajo pa naši avtorji Slovence celo do Indije, saj naj bi vsako obliki Veneti ali Vendi podobno ime že dokazovalo slovensko pradobo in izvor! Tako naj bi tudi ime Korotan (katerega nastanek sta lepo razložila Ramovš in Bezlaj, ta v drugi knjigi Etimološkega slo- 49 varja slovenskega jezika, str.9 in 19) nastalo iz imena "Gora-stan" (kot v Indiji Hindustan, Pakistan in druga podobna s "-stan" oblikovana deželna imena). Še več: po Šavliju (str. 167-175) in Tomažiču (str.402-407, pa še drugod) naj bi bila venetska=slovenska vsa srednja, severna in zahodna Evropa , in iz tega venetsko-sloven-skega temelja so se z razhajanjem izoblikovali najrazličnejši evropski jeziki in narodi (gl. Tomažič v sklepu na str.405-407): Tako smo pač dobili za pankeltsko in pangermansko ter Tumovo panslovansko teorijo o nastanku evropske veje indoevropskih jezikov še njeno panslovensko (venetsko) obliko po enem izmed najmanjših evropskih narodov, katerega oblikovanje moremo zgodovinsko opazovati šele od njegove karan-tanske faze v 7.stoletju po Kr. r. Toda kaj zato? Saj naj bi po Boru (str.337-345) primerjava letonskega, bretonskega in slovenskega (tudi posiljeno etimološkega, če treba) besedja pokazala, da so prav Slovenci zveza med prebivalstvom ob vzhodnem bregu Baltiškega morja in na obalah Atlantika, pri čemer bi bilo treba računati z "venetskim substratom" tudi še pri francoskih, keltskih, nemških, anglosaških besedah, ki da "tiči" v mnogih od njih" bodisi neposredno, bodisi prek galskega ali fran-kovskega. Le čemu bi pomislili na kake druge oblike in možnosti povezanosti, iz katerih je zraslo pred skoraj 200 leti indoevropsko jezikoslovje in različni primerjalni etimološki slovarji, ko nam venetsko-slovanska teorija nosi takšno nezaslišano slavo?!? Pa še "etimološko" je to "mogoče" dokazovati! Saj naj bi iz imena Slovenci (str.331-336, Tomažič 400-401), ki je dokumentirano šele iz 16.stoletja in po jezikoslovnih dognanjih (Ramovš) nastalo iz mnogo stoletij starejše oblike Sloveni, po Borovih konstrukcijah - osvobojenih vsakega dokazovanja - nastala imena Venetov (SLO/VEN6CI -SLO/ VEN6TI - VENETI), Slovanov (SLOVAN6CI -SLOVANI) in Antov (SLOV/AN6CI - SLOV/AN6TI - ANTI), pa še skandinavska imena s koreni VEN in VEND, VAN IN VINDI. Skratka podobna čudovitost: iz poznega zgodovinskega rezultata nastajajo ne le mnogo starejše stvari, marveč tudi v prostorih, s katerimi ta rezultat nima nobene zveze. Pa grejo sanje te vrste še naprej in še v bolj nemogoče domišljije: po Boru naj bi tudi nekaj črk glagolice nastalo iz venetske ali etruščanske pisave in tako pričalo o živahnih stikih med Veneti v Italiji in Dalmaciji (str.227). Na vprašanje, kdaj in kje se je to zgodilo, seveda ne odgovarja (pa ne morda po stari legendi za življenja sv. Hieronima kar v Dalmaciji?!). Pride pa še hujše. Po Radivoju Pešiču, ki je iz znakov neolitskih lončarjev v Vinči (kultura je datirana po C 14 med -4400 in -3400 let; Tomažič navaja starost "najmanj 3470 let", a brez dodatka, da gre za štetje od Kr. r. nazaj, tako da bi bilo to razumeti kot le kakih -1500 let, ko je bila vinčanska kultura že blizu 2000 let propadla!) skonstruiral temelje etruščanske abecede (str.404), postavlja Tomažič teorijo, da pripada vinčanska kultura s to abecedo vred Venetom in da bi ta abeceda mogla biti celo podlaga hebrejski in feničanski pisavi - na Bližnji vzhod so jo prinesli pač maloazijski Veneti (str.390). Saj bi moglo celo ime semitskih Feničanov (Phoinikes) po Šavliju pomeniti le varianto imena VENETI (str. 174)!! Za zgodovinarja, ki ve, da je pisava zvezana s prehodom od "barbarstva" v "civilizacijo" in da se pojavi v človeški zgodovini prvič v 3. tisočletju v Mezopotamiji in hitro zatem v Egiptu, pa ostaja le strmenje, iz kakšne civilizacije je zraslo to v Vinči in kako da je ostal ta prvi skok te vrste v človeškem razvoju tako popolnoma brez vsakih rezultatov in zgodovinskega spomina! Ob očitni neutemeljenosti navedenih oblik venetskega "verovanja" je vse drugo v bistvu le drobiž. Morda pa bo kdo laže prav pri njem spoznal (ne)vrednost nove venetske "vere" in le zaradi tega sem zbral tega "cvetja" za majhen šopek. Furlanščina naj bi zmagala v vaseh Fur-lanije šele v 15. stoletju nad slovenščino (Šavli 111, z napačno razlago citata), čeprav poleg jezikoslovja tudi vrsta virov govori povsem drugače (npr. dodatek Scla-vons pri vaseh že v prvih omembah po 11. stol., razumljiv le v romanski okolici; podatki o meji med "Italijo" in "Slovenijo" pred čedajskimi mestnimi vrati in opis Slovenije "v hribih" nad Čedadom itd.). Grbi se v evropski zgodovini pojavljajo šele okr. 1100, a karantanski naj bi izviral že iz antike (153). Poganstvo naj bi v antiki nikdar ne veljalo za nasprotnika države (149, Tomažič podobno 365 si.), čeprav je bilo od Teodozija naprej prepovedano, preganjano in tudi v notranjem Noriku arheološke najdbe pričajo o uničevanju poganskih svetišč (poleg uporabe kamnov pri gradnji krščanskih cerkva prim. posebej usodo keltskega 50 svetišča pri St. Margarethi v Laboški dolini: R. Eggers, Römische Antike und frühes Christentum I, 1963, str.98-110). Le še nekaj zabavnih rezultatov teh "metod" zgodovinopisja naj naštejem! Razširjenost Vene-tov-Slovencev v času -1000 naj bi dokazovala krajevna in druga imena iz srednjeveških izposojenk iz romanskega sosedstva, npr. bajta in brajda ali enako stare in mlajše iz nemščine, npr. frata, štirna, rute, jaga in šajnat. Slovensko ime Lahi za Italijane naj bi dokazovalo, da so bili Veneti - Slovenci (od okr.-400) v Italiji sosedi Keltov, čeprav je ime Vlahi za Kelte (in pozneje za Romane) nastalo pri Germanih v srednji Nemčiji med -500 in -300 in bilo posredovano Slovanom šele okrog začetka našega štetja; enakega pomena naj bi bila npr. dialektična oblika "majsit" že iz venetske dobe, čeprav je Rigler pokazal v svoji temeljni razpravi o razvoju slovenskega vokalizma (SR 1963), da spada to v pozno-srednjeveško obdobje slovenskega jezikovnega razvoja. Antično ime Liquentia naj bi zaradi današnje oblike Livenza izviralo iz venetsko-slovenske Livnice in po razliki v imenih za sol Hal-Sal moremo razlagati tudi ime Himalaja kar slovensko kot ZIMA-LAJA. Bor pa postavlja mlin na vodna kolesa, ki je v zgodovini prvič omenjen v 6. stoletju ob ostrogotskem obleganju Rima in za katerega velja teorija, da se je po Evropi širil od karolinškega časa naprej, v Posočju celo poldrugo tisočletje poprej, v venetskem času -1000. Naj bo o vsem tem dovolj. Dolžan sem zapisati le še nekaj malega posebej o Borovem delu knjige. Na mojo kritiko njegove razlage črkarskih tablic ni odgovoril z ničemer in se mi tega ni treba dotakniti, čeprav se še vedno sklicuje na svoje ovrženo tolmačenje neprestano kot na temeljni argument načina branja. V besedilu je vnovič potrjena vrsta kritičnih pripomb (npr. o različnem branju istih znakov, str.202-6, samovoljnem dodajanju vokalov pri branju itd.). Na nekaj primerih, ki so zdaj na razpolago v knjigi, bom ponazoril le Borovo kirurgijo besed ob njegovem načinu "branja". Zapis U.R.KLE.I. se po venetski paleografiji zloguje UR-KLEI. Ker tej obliki ni mogoče vtihotapiti slovenske interpretacije, je Bor branje spremenil v U-RKLEI in pričaral z rošado glasovnih znakov slovenski pomen UREKLI (209 si.). Na str.269 je originalni napis v latinici razdeljen s pikami v šest besed ENONI . ONTEI . APPIOI . SSELBOISSELBOI . ANDETICOBOS . ECUPETARIS. Napis na posodi pogrebnega kulta za Enona, Ontsa in Apija. Bor pa je vrsto razdelil v 17 besed, dodal še šest glasovnih znakov in dobil vozatajsko pivsko popevko JENO NI ON TEI APPIOJ SE LE BOJ SE LE BOJ AN DETIC OBO SE JEKUPETARI SE, ki ji je dal slovenski smisel s svojimi tolmaškimi pesniškimi zmožnostmi (269-273). Kot je tu spremenil napis na pogrebni posodi, ga je v naslednjem napisu v latinici pokojnima možu in ženi /GALLE/NI . M . F . OSTIA-LAE . GALLENIAE . EQUPETARS preoblikoval v NIMU VOZTIALE GALLEN JAJE JEKUPETARS (str. 273-275). Pri venetskih napisih v lastni pisavi so svojevoljnosti še večje. Tudi tu je spremenil žaro za pepel v vinski vrč in spominski napis (H)EIKE GOL-TANOS DOTO LOUDERAI KANEI (265) v veseljaškega EJ, K GOLTANOJ DO TOLO, UDERAJ KANJEJ (266). Medtem ko str.216 pozna ime REITIA kot ime venetske boginje in jo celo uporablja za vzporednico z imenom baltiškega slovenskega mesta Retra (s svetiščem Sverožiča, kar "božjo" vzporednico seveda pokvari), razdeli pozneje to isto ime samovoljno kar v tri besede svoje popevke REI TI JAJ (300, pomenilo naj bi "pojdi v raj"!). In enako pogosto besedo napisov DONASTO prav tam razdeli v tri besede DO NAS TO (s pesniškim pomenom "ob nas tu"). Laže odpustljivo napako, ki jo je povzročilo le pomanjkljivo včdenje o rimski zgodovini, je zagrešil, ko je omembo rimskega cesarja Gordiana (v 1. 238 do 244 so se zvrstili trije s tem imenom) GORDIANO AVGUSTO (v datumski formuli napisa) "razložil" kot venetsko-slovensko ime GRDAN in njegov latinski prevod (255). Take in podobne stvari se tu vrstijo še in še, včasih tudi z amputacijo dela napisa, da ga je laže "razložiti" (npr. str.281, kjer manjkajo na začetku štiri besede, vsa razlaga pa je tri latinsko-venetske besede - vivi vivoi, que kve, mortui murtuvoj - nategnila na slovensko kopito). In če za konec ugotovim, da je v literaturi, ki jo Bor navaja na str.220 v svoj prid, večina obupno zastarela (Schlčtzer 1771, Šafarik 1837, Gilferding 1868 /Sovjetska zgodovinska enciklopedija 4, 446 kar naravnost pravi, da so "zgod.-filološka dela v pomembni stopnji izgubila znanstv. pomen"/, Contzen 1861) z opiranjem na Nestorjevo legendo o razdelitvi jezikov v Babilonu po V znanstveni polemiki velja le resnica 51 božji kazni, in da je druge (Lehr-Splawinski in V. Geor-giev) napačno razumel oz. jih vsaj tako nejasno navaja, da ju more napačno razumeti bralec (nobeden med njima namreč ne zagovarja teze o slovanskosti balkanskih in italskih Venetov in enako nobeden med njima ne misli, da se niso Slovani in z njimi Slovenci selili na jug šele v 6. in 7. stoletju), je povedanega dovolj o nepomembnosti knjige o Venetih za resnično spoznavanje slovenske zgodovine. Na srečo. Težko si je namreč predstavljati bolj porazno zgodovinsko sliko, kot je katastrofična podoba venetskih "Slovencev". Pred 3000 leti naj bi imeli v svojih rokah dve tretjini Evrope (večino današnjega najrazvitejšega dela celine) in segali naj bi še daleč proti vzhodu in v Azijo, prvi naj bi znali pisati in še in še. Pa so morali biti strašno nespretni ali nesrečni, da jih je v 6. stoletju ostalo le še za kakih 70.000 kvadratnih kilometrov v Alpah in južno od njih, do konca srednjega veka pa za kakih 24.000 kvadratnih kilometrov. In na tem majhnem delu sveta so prav odtlej šele napravili vse, kar so doslej dosegli, tu so se šele v 19. stoletju združili vnovič v etnično celoto, po propadu prve karantanske, tokrat v narod v modernem smislu. In konec koncev poznamo tudi samo ta del njihove - naše - zgodovine, ki nam pa res lahko vliva resničen ponos. Kot drugi sodobni evropski narodi smo se razvili od preseljevanja narodov naprej, toda v zadnjih dvesto letih smo takorekoč iz nič ustvarili z lastno močjo in krvjo obstoj dozorelega naroda. To je pa v resnici velika stvar. Tolikšna, da strme prišleki iz zahodne Evrope - kot irski pater v kartuziji Pleterje in še marsikdo - nad "čudežem", da smo v svoji trdovratno-sti preživeli tisočletje nesamostojnosti in zmagali nad njenimi vezmi. Italske Venete je asimiliral Rim v polovični dobi slovenske nesamostojnosti in jih pretopil v romansko ljudstvo. Res. Venetske fantazije so nam povsem nepotrebne za naš zgodovinski spomin in nanj oprti narodni ponos. In na srečo so povsem prazne. Če ne bi bile, bi nam mogle le škodovati. Tako pa škodujejo pač le svojim lastnim vernikom. Bogo Grafenauer Na Borov članek o njegovi "venetščini" (22.6.1989) mi v stvarnih vprašanjih ni teba odgovarjati. Ničesar takega ni povedal, da bi moral dopolnjevati svoja izvajanja o vprašanju kontinuitete na Slovenskem v komentarju k "Zgodovini Langobardov" Pavla Diakona, bodisi metodološko bodisi zgodovinsko (v knjigi str. 321-422), kar je bilo ob delnem ponatisu v "Primorskih srečanjih" (str.298-309, 409-417, 616-623) dopolnjeno s kratko oceno nemške izdaje knjige o Venetih (Unsere Vorfah-ren - die Veneter, Dunaj 1988). Ocena velja tudi za slovensko izdajo knjige, ki se bistvenih spornih točk ni stvarno dotaknila. Pokazati želim le moralno vprašanje neresničnosti Borovih trditev ob primeru, da sem menda proglasil venetske gramatikalne tablice za "falzifikat", in da "tega" mnenja nisem "nikoli javno" obsodil (Bor pravi "preklical", toda ta oblika obsodbe je nemogoča, ker so o tem falzifikatu govorili drugi in ne jaz: pač pa najprej Bor sam!). Ob navedbi Borovih in mojih citatov bo te trditve lahko vsak sam presodil. Primer navajam kot značilno potezo vse Borove polemike o "venetščini". Z eno samo izjemo, ki kaže nesrečen vpliv Borovega neutemeljenega načina polemiziranja na reproduciranje te polemike, se omejujem le na najina besedila. GRAFENAUER, Teleks 15.8.1985: "Bor je pa na nesrečen način zašel v to 'kolo' (= Šavlijeve "ideologije"). Pa naj ga tolaži, da ni prvi akademik, ki si služi na ta način nerodno 'slavo'. Član francoske akademije veliki matematik Michel Chasles si je v prejšnjem stoletju dal od falzifikatorja Vrain-Lucasa prodati potvorjena pisma... Tako Sokratovo pismo Euklidu, kot neko sporočilo svete grešnice Marije Magdalene in navodilo Karla Velikega Alkuinu, vse to je pisano v starofrancoskem jeziku srednjega veka! No in prav na to se človek mora spomniti ob opazovanju ljudi, ki mislijo, da more biti jezik Venetov, ki so tu naseljeni že od okr. 1000 pred našim štetjem, v bistvenih potezah jezik današnjih Slovencev in njihovih dialektov: tri tisočletja naj bi se na jezikovnem razvoju nič ne poznala." BOR, Delo 22.8.1985: "Kako more govoriti /=Grafenauer) o falzifikatih v zvezi s tem, kar sem odkril na ates-tinskih tablicah, ki so znanstvenemu svetu poznane že sto let?... Ko bi jih /poznal/, bi ne mogel govoriti o falzifikatih?" BOR, Teleks 3.9.1985: "Bogo Grafenauer... čenča o fal- 52 O "uradnosti" zifikatih, namesto da bi kritično spregovoril o mojem odkritju slovenskega oblikoslovja na znamenitih atestin-skih tablicah... Te namreč spadajo med najpomembnejše dokumente o Evropi v prvem tisočletju pred n. št., ki o njihovi pristnosti doslej še ni podvomil noben resen znanstvenik." VUČELIČ, NIN 29.9.1985: "Matej Bor - kaže Grafena-uer - nije prvi akademik, koji pomoču falsifikata želi da pridobije 'slavu'". GRAFENAUER, Delo 3.10.1985: "tertium comparatio-nis med Borom in Chaslesjem je pri meni le njuna skupna vera v nespreminjanje jezika skozi tisočletja, ne pa vprašanje 'falzifikatov', kot je moje besedilo v svojo lastno škodo interpretiral Bor." GRAFENAUER, NIN 13.10.1985 (poslano 30.9.1985): "Ja nišam tvrdio da se Bor okliznuo na falsifikatima kao francuski matematičar Šasle, nego da su i jedan i drugi na nesretan način zabludili u 'kolo', u kome su zadobili slavu na nezgodan način, jer su i jedan i drugi poveravali u hiljadugodišnju nepromenljivost jezika... Komparacija njihovog rada odnosi se jedino na to. Novinara je, dodu-še mogao navesti na pogrešan izvod i sam Bor, jer je u replici odabrao po njegovom mišljenju najlakši način odbrane, da mi podmeče proglašavanje atestinskih tablica za falsifikat, a one to nesumljivo nisu (greška nije u tablicama, več u njegovom pogrešnom tumačenju)". To zadošča za presojo Borove resnicoljubnosti. Pesniška svoboda do svojevoljnega izmišljanja namreč v takšnem razpravljanju ne velja več. Pripomnim naj le, da se - žal - tudi pisanje Tomažiča v tem pogledu pri predstavitvi nasprotnikovih stališč ne razlikuje bistveno od Borovega, čeprav je človek ob takšnem ravnanju krščanskega redovnika pač vse bolj razočaran kot ob pisanju nekdanjega "dvornega pesnika revolucije". V zapisu "Ideologija ali znanost", ki so ga objavili "Književni listi" (DELO, 23.3.1989) in ki ga je podpisal Jožko Šavli, je petkrat naveden pojem "uradno zgodovinopisje", po enkrat je pa mogoče brati "uradni zgodovinarji" in "uradno razlaganje zgodovinarjev". V slovenskem zgodovinopisju, v organizaciji slovenskih zgodovinarjev in v njih glasilih navedenih izrazov ne poznamo. Če bi sodili po Šavlijevih navedbah, imajo Slovenci poleg uradnih tudi neuradne zgodovinarje. Resnično želim izvedeti, kdo tako danes ločuje slovenske zgodovinarje in čemu. Zato postavljam Jožku Šavliju javno vprašanje: kaj pomeni pojem "uradno zgodovinopisje" in kdo so "uradni zgodovinarji"? Branko Marušič Bogo Grafenauer _53 'Novi mit na robu Alp" "Čas dejanpesed" (ostrica M. Boru) V pravkar izišlem zvezku časopisa Miinchner Zeitschrift fiir Balkankunde (1985-90), ki ga je pred dobrim desetletjem ustanovil naš rojak dr. Rudolf Trofenik, je strokovnjak za Slovane v zgodnjem srednjem veku zgodovinar Mihael W. Weithmann iz Passaua objavil obsežno kritično oceno nemške izdaje knjige Šavlija, Bora in Tomažiča o Venetih (Unsere Vorfahren. Die Veneter, Wien 1988). Iz obsežne ocene (str. 157-169) navajamo le nekaj za mnenje o tej knjigi značilnih odlomkov v slovenskem prevodu. "Projiciranje vprašanj sodobnosti v daljnjo preteklost -to je bila priljubljena historicistična metoda 19. st. za opravičevanje nacionalnih zahtev, podporo odcepitvam, pridobivanje domnevno izgubljenega - duhovnega ali resničnega - prostora. ... To je vključevalo tudi vprašanje po "izvoru" narodov oz. jezikov... Ta vrsta nacionali-stično-ideološkega pisanja zgodovine z znanstvenim videzom je danes z vso pravico strogo prepovedana v znamenju mednarodnega sodelovanja... Toliko bolj preseneča dejstvo, da to delo nič ne skriva navezanosti vsebine na sodobnost." Z venetsko avtohtonistično teorijo glede Slovencev smo izzvani, da "presojamo zadevo predvsem kot dnevnopolitični, ideološki ali celo iz 19. st. (ali še prej) podedovani zakasneli poskus ustvariti nov mit o izvoru. ... Avtohtonistično stališče (glede Slovencev) seveda ni novo. V izročilu romantičnega panslavizma so imeli že sredi 19. st. staro Italijo za slovansko. Pri tem je šlo za tipičen avstroslavističen pojav, kajti ostala veda o slovanskih starinah je izhajala (in še izhaja) prej in slej od preseljevalne teorije." "Slovanska pradomovina je že okrog začetka naše ere vsekakor zajemala ogromno ozemlje današnje Ukrajine in vzhodne Poljske (nikakor le zloglasnih Pripjatskih močvirij)." Ob priznanju legitimnosti odpiranja vprašanj prehoda od antike v zgodnji srednji vek in o zgodovinskih virih zanj pa ocena ugotavlja: "Značilno je, da sploh ni poskusa resne kritike in interpretacije virov, marveč da gre v prvi vrsti le za polemiko proti sekundarni literaturi 'mi-gracionistov' Kosa in Grafenauerja. Toda tudi tu očitno manjka trezno, znanstveno utemeljeno razpravljanje, ki bi bilo vsekakor mogoče! Obema zgodovinarjema ... se namreč a priori očita 'jugoslovanska ideologija'... Teza o Ko naše usode spet na gavge so razpete, je čas DEJANJBESED. Ti pa se greš - Venete! Dušan Ludvik priselitvi torej kot konstrukt v 'okviru jugoslovanskega modela Slovencev'. ... Pri tem se vztrajno opozarja na zahodnoslovansko komponento v slovenskem jeziku... dejstvo, ki ni sporno, ki pa vendar ne upravičuje Šavli-jevega mnenja, da je mogoče šteti slovenščino po izvoru k (jezikovni skupini) zahodnih in severnih Slovanov... Kdo tu zares ideologizira?" In tu se ocena nadaljuje s konkretno ironično analizo Šavlijevega in Borovega "etimologiziranja" v "dokaz za obstoj pra- in zgodnje-zgodovinskega vseevropskega protoslovanskega prebivalstva". Kakovost Borovega "jezikoslovja" ponazarja le s primerom razlage napisa na situli EJKGOLTANOSDOTO-LOUDERAIKANEI (po strokovnjakih EIK GOLTA-NOS DOTO LOUDERAI KANEI = To je dal Goltanos (boginji) Louderi Kani) kot EI K GOLTANOS DO TOLO UDERAJ KANEI, se pravi Ej, ko goltneš do tule, udari po konjih! In k temu pribija le še, "da se bo jezikoslovje zelo težko dalo prepričati, da bi jadranski Veneti pred 2500 leti uporabljali morfološko skoraj isti jezik kot je slovenski knjižni jezik novega časa. Preko 2000 let brez - kakorkoli z jezikovnimi zakoni skladnega - jezikovnega razvoja"! Tako pride pri Tomažiču "žal" tudi do "mnenj: Ni dovolj, da se slavizirajo Veneti, Retijci in Etruščani, ne, tudi neolitska vinčanska kultura! Ker je vinčanska pisava menda identilčna s (slovansko-venetsko) etruščansko pisavo, je treba etruščansko pisavo antedatirati v dobo Vinče (2000 pr. Kr.) in je takč starejša od feničanske črkovne abecede, torej smo dolžni hvalo za pisavo... In tu se čuti ocenjevalec dolžnega vzklikniti v sloven-sko-venetskem jeziku: EI K GOLTANOS DO TOLO UDERAI KANEI (prevod gl. zgoraj)". Odlomke izbral in prevedel B. G. 54 Agresivni diletanti V vseh časih se najdejo ljudje, ki imajo o posameznih zgodovinskih temah ekstravagantno mišljenje... V njihovih delih se uveljavljajo: fantazija, neobrzdana s kakršnokoli miselno disciplino, nezavedno ali zavedno zanemarjanje pravil znanstvene metode, ponavadi zelo slaba ali enostranska poučenost in skrajna moralna brezbrižnost. Medtem ko poklicni zgodovinarji čutijo intelektualno in moralno dolžnost povedati, da o številnih stvareh ne moremo zanesljivo soditi, ker nimamo potrebne opore v virih, diletantski snovalci "alternativnih teorij" ne poznajo te vrste dvomov in nepovabljeni hitijo zapolnjevati praznine, ki ostajajo po naporih resnih znastvenikov. Obstojnost in trajanje takih "teorij" nista odvisna od vrednosti in moči argumentov, ampak od publicitete, tako da je skoraj bolj zanimivo vprašanje o odmevih na take teorije, kakor o ljudeh, ki so jih postavili. Odmevi na taka "zgodovinska sklepanja" pričajo o živem zanimanju za določene teme pri tistih, ki ustvarjajo javno mnenje. Iz tega ali onega razloga so nekatera vprašanja bolj privlačna od drugih. Kakor se da opaziti, takih pogledov pogostoma ne sproža čista intelektualna radovednost, ampak težnja po vplivu na zavest sodobnikov, da bi se podčrtale, poglobile in nekako zgodovinsko legitimirale aktualne delitve in naprezanja. Zgodovina postane pač samo pretveza, prava tema pa je tisto, kar je trenutno aktualno. Kakor pri številnih drugih oblikah zlorabe zgodovine se privatno intelektualno igračkanje diletantov tudi tu izrodi v napačno sredstvo za podrejanje človeškega razuma, v sredstvo vladanja nad ljudmi. Odtod taka agresivna prizadevanja za publiciteto in uradno priznanje. Zato tisti, ki lansirajo take "teorije", bolj ko vse drugo hrepenijo po tem, da bi se spustili z njimi v diskusijo resni znanstveniki, da bi prodrli v enciklopedije, da bi bili priznani kot enakovredna stran pri salomonskih razsojanjih nekaterih naših politikov! Mislim, da v odmevu, ki so ga deležne takšne "teorije" in "interpretacije", tiči tudi neznanje in lahkovernost mnogih, ki so angažirani v naših sredstvih množičnega komuniciranja. Na splošno je človek dandanes zasut z informacijami raznih vrst v občutni meri tudi z informacijami, ki se tičejo zgodovinske dimenzije njegovega bivanja, vendar pa je brez moči, da bi te informacije kritično sprejel in asimiliral. Meni se v zvezi s tem zdi vse bolj potrebno sistematično prosvetljevanje, usposabljanje ljudi za kritično presojo in pravilno historično mišljenje. Zmožnost samostojnega, preudarnega, objektivnega in kritičnega mišljenja o zgodovini je boljša obramba pred "teorijicami", ki smo o njih govorili, in pred manipulacijami raznih vrst, kot pa posamično spodbijanje umetnih konstrukcij, ki ne zaslužijo, da bi se z njimi ubadali resni ljudje. Sima Čirkovič (Prev. V. M.) _____55 II. ARHEOLOŠKO Slavna "čutara (!) stoterih (Borovih) zdrah" (Posoda je visoka 97, njen največji premer znaša 110, najmanj pa 55 mm). Na posnetku (Museo Civico Padova) se nam kaže del izvirnega napisa, ki se v latinskem prepisu : VOTO KLUTIAR(IS FAGSTO; v oklepaju je podan tudi nevidni del besedila). "V knjigi o Venetih pišem, da svojih prevodov nimam za nič dokončnega in da bodo prišli za mano drugi, ki bodo stvar bolje obrazložili kot jaz - pod pogojem seveda, da bodo izhajali s stališča, da je venetščina bila slovanski jezik. Kljub temu, da dopuščam to možnost, ... si upam trditi, da bo tolmačenje tega napisa ostalo v veljavi." Bor (Delo 21. dec. 1989) terja tu od prihodnjih razlagalcev, naj sledijo njegovemu zgledu, saj jim stavlja celo "pogoj", kakšno bodi njihovo izhodišče. 56 Ob posodi z napisom Pa 16 "Razumljivo je, da je nujno potrebno pri tolmačenju slednjega napisa, če nočemo mahniti mimo, pomisliti... predvsem na to, na kakšnem predmetu je ta napis in čemu je pravzaprav služil." (M. Bor, Veneti NDP, 299). "... tolmačenje tega napisa /bo/ ostalo v veljavi. Prvič gre za čutaro, ki so iz nje pili pivo(!) in vino, drugič gre za napis na njem..." - "Jaz sem v skladu s svojo metodo... prišel do svoje razlage: V tej čutari je zdrah sto. Venet-sko: Vo to klutiari zviah sto. Nobene besede si nisem izmislil, tudi zvjaha je slovanska. Gen. pl. zvjah," (M. Bor, DELO, KL, 21.dec.1989). 1.) Ad vocem klutiari (po Boru loc. sing.): 1500-1000 leti prevzela od sosednjih Slovanov besedo c3to, jo pozna v obliki sutš. Le kako je mogoče katapul-tirati današnjo slovansko besedo "sto" skoraj za dve tisočletji in pol nazaj k starim Venetom v nespremenjeni obliki? Nič lažjega: to je filologija "ad usum (del)Pini"... Dosedanjim trditvam, da je venetščina spadala med jezike kentum, M. Bor zoperstavlja svoje novo odkritje (brez navednic - nanje je namreč alergičen!): da "je bila še na prehodu iz kentum v satem skupino" (DELO-KL, 21.dec.1989) Slovenetofob "Beseda je znana več slovan. narodom... Etimologi za izvor besede ne vedo. Sama ugibanja. Kot vse (?!) kaže, je izvor venetski: *klutat - goltati; sorodno lat. glutire (Bezl.)... Razvoj: Klutiara > Kjutara > čutara." (M. Bor, Veneti NDP, 297) Južnoslovanski etimologi (Šturm 1926, Skok 1972,Bezlaj 1976, V.l. Georgiev s sodelavci 1980) pa le imajo tudi o čutari svoje mnenje, seveda precej drugačno od Borovega. Naj ga na kratko povzamem: Beseda "čutara" je v zvezi s "kotlom", sh. kütal, big. kütel itn.; cf. balk. lat. cotylus, gr. kotuAoc, starejše kcotocAlq, s fem. paralelami kotuAti, koutocAoc ipd. (cf. it. ciötola); v labirintu interetničnega sposojanja in zopetnega vračanja besed se najbrž nikoli ne bo dalo natanko določiti, kdo je od koga kaj prevzel; trdno pa drži, da je romun-ščina - iz lat. cytulus /*ciutula - s svojim tipičnim rota-cizmom razvila obliko ciuturä = manjša ploščata posoda za prenašanje tekočin. Zaradi velike praktičnosti pri individualni rabi in lahkotni nošnji predmeta (med pastirji, vojaki in popotniki sploh) sta se predmet in beseda s premiki nomadskih Vlahov v srednjem veku razširila k vsem narodom na Balkanu, tudi neslovanskim (alb. (¿otre in $uture, ngr. T6ioxpa, tur. $otura). - Vsiljevati "čutaro" (Wort und Sache!) že starim Venetom - po nekakšnem hudo linearnem besednem "razvoju" (gl. zgoraj!) - pa je vsaj anahronistično, da ne rečem kaj hujšega. 2.) Ad vocem (neglectam a M.B.) sto: Romunščina, ki je za število 100 tamle enkrat pred 57 Veneti naši davni predniki Znanstvena metoda, po kateri bi utegnil biti Jezus Kristus Slovenec Monografski zvezek Glasu Korotana (Številka 10, Wien 1985) nosi navedeni naslov ("Veneti - naši davni predniki?"). Njegova vsebina je delo Jožka Šavlija, predgovor je napisal pater Ivan Tomažič, ki je tudi izdajatelj in založnik glasila. Stržen vsebine je ta: Praslovani so se izoblikovali že v 2. tisočletju pr. n. štetjem. Kulturo žarnih grobišč (KŽG), ki je konec 2. in na začetku 1. tisočletja pr. n. št. prevladovala v Srednji Evropi, je mogoče enačiti z Veneti, ki so bili neposredni predniki Zahodnih Slovanov. Pozneje so se od njih odcepili Vzhodni Slovani, v 5.-6. st. n. št. še Južni Slovani. Slovenci niso Južni, marveč Zahodni Slovani. Ker je tudi sedanje slovensko ozemlje nekdaj obsegala KŽG - kultura Zahodnih Slovanov, so torej Slovenci, ki niso podlegli niti ilirizaciji, keltizaciji in romanizaciji, na svojem ozemlju avtohtoni. Da mi ne bi kdo očital, da že a priori zavračam Šavlijevo delo, bom razpravljal o nekaterih zaključkih, ki jih postavlja. Pri tem se bom hvaležno držal navodil, ki jih za kritike predpisuje uvodničar obravnavanega dela, pater Ivan Tomažič. Ta pravi: "Želel pa bi že sedaj opozoriti pred morebitno enostransko kritiko, ki se le prerada dogaja. To je kritika določenih nadrobnosti, ki se celote sploh ne dotakne, vzbuja pa v javnosti vtis, da je potem celotna obravava zmotna, nestrokovna itd." Zato ne bom obravnaval podrobnosti, saj bi to bilo, po pravici povedano, sila zamudno in obsežno delo, ki bi zahtevalo široko skupino strokovnjakov za jezikoslovje, zgodovino in arheologijo, pa tudi z objavo kritike bi bile potem težave, saj bi je zneslo za tri Šavlijeve knjige. Sedaj pa kratko, jedrnato, splošno. Vprašanje etnogene-ze Slovanov je sila spolzko področje, zato naj o venet-skem deležu pri njej dodam le ugotovitev Franceta Bez-laja, katerega celo Šavli še nenako upošteva, in ki jo je povedal na predavanju na SAZU (21.2.1972: "Etnogene-za Slovencev v luči jezika"): "Praslovanščina je venetizi-rana baltščina." To je navedel v pomenu "nil novi sub sole" - nič novega pod soncem - v diskusiji z Matejem Borom, ki je zagovarjal podobna stališča kot Šavli. Stvar bi bila resnično zanimiva, če bi se Šavliju dejansko posrečilo dokazati, da smo Slovenci avtohtoni. Pri tem je pravilno presodil, da je najbolj kritično področje položaj pred "domnevnim" prihodom Slovanov, ob njem in po njem na današnje slovensko ozemlje. Svoje navajanje bom oprl na tisti točki, ki ju tudi Šavli ne zanika in ki lahko rabita dokazovanju diskontinuitete: da je življenje v antičnih naseljih na poznejšem slovenskem ozemlju prenehalo, da so bili predniki Slovencev vsaj do 8. st. pogani. Prvemu se ne more ogniti zaradi arheoloških t varnih dokazov, drugemu ne zaradi spisa o pokristjanjevanju Karantancev (Kos M., Conversio Bagoariorum et Carantanorum, Razprave Znanstvenega društva v Ljubljani 11, Hist. ods. 3, 1936), ki ga, mimogrede povedano, sicer omenja, a nikjer ne navaja njegove glavne vsebine - poteka pokristjanjevanja naših prednikov. Dejstva, ki se ne vklapljajo najbolje v njegovo podobo zgodovine, torej raje zamolči, kar bomo pozneje še videli. Kako razlaga Šavli obe točki v svoji zgodbi? Krščanstvo v pozni antiki v Vzhodnih Alpah naj bi "ostalo omejeno le na mesta" (str.90), domači kmečki sloj je bil tako še nepokristjanjen (str.97), saj "v Rimskem cesarstvu, potem ko je vladar postal kristjan, poganov niso imeli za nasprotnike" (str.104). Ko sta v Vzhodnih Alpah propadli rimska in bizantinska oblast, so "domačini Veneti ali Sloveni, ne pokelteni ne poromanjeni, mogli brez skrbi pred posledicami požgati in porušiti mesta, ki so bila središče tuje uprave in izkoriščanja" (str.97). Zlasti zadnja razlaga je enkratna! Kaj nam o vsem tem pove arheologija, na katero se Šavli sicer tako rad sklicuje, v obravnavanem obdobju pa jo v glavnem pušča ob strani? O "toleranci" zmagovitega krščanstva najbolje pričajo opustošena, porušena in požgana antična svetišča, iz zgodovine pa vemo, da so se tudi kristjani zabavali ob umiranju poganov v cirkusu. Glede požiga mest in prodora krščanstva na podeželje pa je potrebno povedati vsaj nekaj stavkov o tedanjih razmerah na našem ozemlju. Zaradi državljanskih vojn, nato pa še vpadov Hunov in raznih germanskih ljudstev, je življenje v glavnih mestih vse bolj zamiralo. Res je, njihovega pepela ni nujno pripisovati prodirajočim Slovanom, vsaj nekatera so bila požgana že davno prej. Zato pa se je življenje odvijalo drugod, v različnih utrjenih postojankah na podeželju, večinoma na obrambnih vrhovih. Takih krajev je bilo že doslej v Vzhodnih Alpah odkritih na desetine in desetine in so po svojem značaju sila raznovrstni: od zgolj začasnih pribežališč do pravih mestec in vasi, cerkvenih centrov, vojaških pošto- 58 jank in še razne medsebojne kombinacije. Tudi od teh najdišč jih je bilo že precej raziskanih in večina kaže prenehanje obljudenosti konec 6. ali v začetku 7. st., bodisi da so bila opuščena bodisi da so bila požgana. Pri izkopavanjih je bilo na njih odkrito že na desetine cerkva, tudi v najbolj odmaknjenih krajih. O splošni razširjenosti krščanstva tedaj torej ne more biti dvoma. A to še ni vse, ohranil se nam je tudi nadvse zgovoren pisani vir, ki govori o življenju v Obrežnem Noriku (ki je takrat obsegal tudi dele poznejše Karantanije) v drugi polovici 5. st. - Evgipijev življenjepis svetega Severina (Bra-tož R., Evgipij. Življenje svetega Severina, Ljubljana 1982). Razumljivo je, da si ga Šavli ni upal niti omeniti, čeprav mu je gotovo znan, saj je sv. Severin za Avstrijce skoraj zavetnik države. Vir zelo nazorno opisuje, kako je organizacijo življenja, po propadu državne oblasti, v celoti prevzela cerkev, in to v tolikšni meri, da za časa Severina lahko govorimo skoraj o nekakšni cerkveni državi v Obrežnem Noriku. In vse ljudstvo se je zateklo k njej, saj mu je bila zaščita v nevarnih časih. Iz Severi-novih stikov z Notranjim Norikom je razvidna podobna vloga cerkve tudi tam. O poganstvu podeželjskega prebivalstva torej ni govora! In še nekaj: Evgipij poroča o množični selitvi Noričanov v Italijo po Severinovi smrti, čeprav jih je seveda del ostal, kot pričajo arheološke izkopanine. In zakaj so čez stoletje opustela selišča preostalih? Po Šavlijevi logiki bi morali požigati prebivalci sami, saj bi drugače morali priznati, da je prišlo do popolne spremembe poselitve zaradi prihoda novega ljudstva. In če so bili staroselci, kot smo videli, dodobra pokristjanjeni, od kod naenkrat poganski Slovani? Krščanstvo staroselcev nevede ugotovi celo Šavli. Tudi on prizna, da je pav iz grobišča na Pristavi pri Bledu krščanski simbol (str.lll). Če bi bral novejšo arheološko literaturo, bi videl, da ne pripada 7. st. in starim Slovanom, marveč 6. st. in staroselcem. Prav grobišče na Pristavi je dalo najbolj jasen dokaz o zamenjavi prebivalstva. Sestavljeno je iz treh grobišč: prazgodovinskega z žganimi grobovi, okostnega staroslovanskega iz 7.-10.st., ki leži poleg staroselskega s povsem drugačno notranjo ureditvijo. Res so arheologi sprva domnevali, da je tudi staroselsko grobišče le del staroslovanskega, a prvi dokaz, da ni tako, je dala že antropološka analiza (Škerlj B., Srednjeveška okostja z Bleda, izkopana leta 1949, Razprave 1. razr. SAZU 3, Ljubljana 1953, 311 ss.), ki je nedvoumno pokazala, da gre za dva različna populacijska sestoja. Pozneje se je našlo tudi dovolj arheoloških dokazov za to. Zakaj Šavli ne omenja antropoloških analiz? Ne verjamem, da sem s temi nekaj odstavki prepričal nejeverneže, a če so vsaj za hipec pomislili na kako drugo možnost, sem storil že veliko. Naj se spet povrnem k navodilom uvodničarja (str.21), ki pravi; "Na morebiten očitek, da gre pri prizadevanju za odkrivanje pravilnejše podobe slovenske zgodovine predvsem za rodoljubno naprezanje, in s tem ne za strokovno oz. znanstveno razlago, še posebej opozarjamo." Razumem, če si nekateri Slovenci, ki so dolga desetletja trpeli potujčevanje, krepijo zgodovinsko samozavest z oživljanjem avtohtonističnih teorij (ki so stare toliko kot zgodovinopisje in se stalno pojavljajo tudi pri drugih slovanskih in neslovanskih narodih), a s Tomažičem se strinjam, da ta razlaga pri Šavliju ne drži. Saj je odrastel, se šolal in zaposlil v Sloveniji po zadnji vojni, nato pa odšel v zamejstvo. Čemu njegov uvod, s katerim skuša najprej idejno diskvalificirati morebitne sogovornike? To je metoda političnega obračuna in ne znanstvene razprave. Čemu krčevito dokazovanje, da Slovenci nimamo ničesar skupnega z Južnimi Slovani in nekak prastrah pred jugoslovanstvom? Ali res le zaradi lažjega dokazovanja avtohtonosti? Zakaj so potrebne oznake: "ideološki tabu" (str.25 in še na številnih mestih) "zastraševalni namen" (str.25), "svobodna delovna skupina" (str.108)? Ččmu naj služi stavek: "Slovanski narodi pripadajo danes pač političnemu bloku vzhodne Evrope..." (str.26)? Znanstveni besednjak to gotovo ni. Še najraje si samo prizadeva za nagrado 30.000 šilingov, ki jo je pater Ivan Tomažič razpisal za tistega, ki neizpodbitno dokaže ali avtohtonost ali naselitev slovenskih prednikov. Šavlijeva "znanstvena" metoda seveda ustreza željeni vsebini. Z njo je mogoče dokazati karkoli, tudi najbolj nesmiselne stvari. Samo kol tak primer si poglejmo, kako bi lahko kdo, ki bi jo sprejel, razmišljal ob obravnavani knjigi: "Prebral sem delo Jožka Šavlija, Veneti - naši davni predniki? in obšlo me je spoznanje, tako čudovito, da 59 nimam poguma, da bi ga zadržal zase. Resnično, prav Šavlijevo pisanje me je pripeljalo na pot razodetja. Njegova sladka pripoved je zmila z oči mojega duha vse ideološko blato proletarskega internacionalizma in jugo-slovanstva, ki ga je zmetal nanje državni aparat oblasti skozi šolske učbenike in so ga še dodatno utrdili moji bojazljivi, karieristični in stremuški profesorji arheologije in zgodovine na univerzi. Kako željno sem pil iz studenca Šavlijevih odkritij, da so se Slovani borili že z Ramzesom III, opustošili Kreto in Mikene, porušili Trojo. To dokazujeta tudi krajevni imeni Suez (Zvez) v Egiptu in Tabor v Palestini (Šavli, str.66). In tedaj sem, osvobojen ideoloških spon, začel spoznavati. Mar ni brazilski Rio slovenskega izvora, saj imamo tudi v Ljubljani gostilno Rio? In afriška puščava Kalahari ima gotovo ime po slovenski besedi 'kal' (kotanja vode) in onomatopejskem vzkliku 'harr', ki ga izdahne umirajoči od žeje. Ta razlaga se povsem ujema s tamkajšnjo pokrajino. In avstralsko mesto Melbourne, ki je le popačen zapis 'velb-urno' torej kraj, kjer hitijo delati oboke. In azijski Saigon je v resnici 'Zajcgon' - kraj, kjer se gonijo zajci. Skratka, prvotna slovenska imena je mogoče najti po vsem svetu in noben pisani vir ne govori, da bi se tja naselili Slovenci. Torej so bili tam že od nekdaj. - Ker me je Šavlijeva pripoved pripeljala do Palestine, sem jo uzrl na zemljevidu in tedaj se je odprlo. Betlehem vendar pomeni 'bet leham' in torej govori o prvotnem načinu poljedelstva, Haifa je 'harfa' - že bizantinski pisani viri iz 6. st. govorijo o Slovanih, ki so vešči igranja na brenkala. Vsi Vadiji so Vadiče - prostori mimo katerih teče voda. To ime je še posebej važno, saj kaže slovenske narečne posebnosti; spremembo -o v -a. In še in še. Iz povedanega lahko vsak, ki ni ideološko obremenjen, naredi en sam sklep: Židi so bili Slovenci. Saj že beseda Žid pomeni pravzaprav zid. Razlago za smisel takega pojmovanja nam daje arheologija, ki je v tamkajšnjih krajih odkrila najstarejše mesto na svetu - Jeriho. Spoznali smo torej, da so bili Židi Slovenci in nihče še ni oporekal temu, da je bil Jezus Kristus Žid, torej Slovenec. Ker pa je bil sin troedinega Boga, iz tega sledi, da je bil Bog Slovenec in kot tak je govoril slovensko. In Beseda, ki je meso postala, je bila slovenska in Adam in Eva in... Tako pridemo do zidave babilonskega stolpa, ko so se Slovenci že toliko prevzeli, da jim je Bog zmešal jezike. Z vsem tem smo si razjasnili, zakaj danes sloven- sko govori le še dva milijona ljudi, vse ostale milijarde pa ne (a nič zato, saj vemo, da so v bistvu tudi oni Slovenci). - In sedaj se vprašam, zakaj ni že Šavli v svojem delu povedal prave, končne resnice o Slovencih. So ga zastrašili, mu prepovedali, ali pa je podlegel želji po osebni karieri (je šolski predavatelj!)?" Andrej Pleterski 60_ Je poljudnoznanstvena" diskusija mogoča? Ker mi je dr. Jožko Šavli prepustil možnost zadnje besede, bi rad izkoristil njegovo prijazno povabilo. Ker vem, da je brezuspešno prepričevati prepričane, in ker se mi zdi, da bi bila diskusija s pripombami dr. Šavlija in patra Ivana Tomažiča le težko boljša od ihtavega pričkanja, bi želel predvsem potegniti črto in navesti nekaj spoznanj. Dela Šavlijevega kova pripravijo vsakogar, ki se z obravnavano snovjo poklicno ukvarja, do vprašanja, ali naj se odzove, ali pa naj vso stvar prezre. Toda kako polemizirati s poljudnim spisom, ki uporablja poljudne in poljubne metode, ki ne loči niti literature od virov, kaj šele, da bi vedel, kaj so viri iz prve in druge roke, primarni in sekundarni viri, poročila in preostanki, kakšna je njihova vrednost, kako jih kritično obravnavati in razlagati. Urejati štreno, ki nastane zaradi takšnega nepoznavanja, je praktično nemogoče, s tem pa tudi pravi strokovni odgovor opremiti z ustreznim znanstvenim aparatom. Dejansko je mogoč le bolj ali manj poljudni pristop. S tem pa pride vsak strokovnjak na tanek led; Zakaj? Pri poljudnem pisanju ni mogoče uporabljati kritičnega aparata, nujne so določene posplošitve, poenostavitve in opisovanje pojavov z običajnimi pojmi. V primerjavi s strokovnim pisanjem je manjša natančnost, tudi domišljiji je treba dati nekaj več poleta, pri tem pa se je treba vendarle držati trdnih meja. Kolikšna je torej verodostojnost poljudnoznanstvenega pisanja? To je v zgodovini tista podoba preteklosti, ki povezuje vse trenutno znane vire in spoznanja o njih v vseobsegajočo razlago. To stori strokovnjak po svojem najboljšem znanju in sposobnostih. Da je tako storil, mu je treba verjeti, kot verjamemo zdravniku, da nas zdravi na najboljši možni način. Znano je, da splošni bralci ne bero znanstvene literature, marveč kvečjemu poljudno. Zato jih je mogoče izkoristiti kot nekake porotnike na sodišču, ki se morajo pač sami odločiti za eno stran. Tej prispodobi je prilagojena tudi Šavlijeva delovna in diskusijska metoda, ki se od strokovne ne loči. Najprej udari po moralni podobi zagovornikov "uradne" zgodovine, saj je strokovna etika, kot že rečeno, bistveni del komuniciranja strokovnjakov s publiko. Zato jih je treba prikazati kot aparatčike, hlapce režima, ali v najboljšem primeru kot strahopetce, ki si iz karierizma ne upajo povedati svojega mnenja (temu je posvečeno npr. celotno uvodno poglavje Šavli-jeve študije o Venetih). Grozljivo je predvsem to, da s tem lahko prodira, saj je to povsem enako, kot da bi trdili, da je glavni namen zdravnikov, da nas spravijo čimprej v grob. Tako v osnovnem besedilu. V diskusiji gre še nekoliko dlje in dokazuje, da so strokovnjaki tudi neumni in se ne spoznajo na svoje delo. Skratka, pri bralcih želi ustvariti vtis, da ni res nič tistega, kar pravijo strokovnjaki. Resnica je torej nujno drugačna. Sedaj nastopi trenutek njegovega razodetja. Opremi ga z nekakšnim "znanstvenim" aparatom, da bi z njim pri bralcih dokazoval svojo "strokovnost". Vire, ki se ne vklap-ljajo v njegovo razlago, obide, ali v najboljšem primeru samovoljno interpretira. Pri tem enkrat samozavestno zanika spoznavne možnosti posameznih ved, drugič jih spet privleče na dan in maha z njimi kot s strašilno zaveso, češ: "To nam dokazuje tudi arheologija." Pri tem mu seveda ni pomembno, kakšen je ta arheološki dokaz. Pri vsem tem brenka na narodno-domovinski čut bralcev. Dodatna diskusijska metoda je vztrajno ponavljanje neargumentiranih trditev, pač po znanem načelu, da mnogokrat ponovljena laž postane resnica. Vse skupaj je šopek preizkušenih demagoških metod. Diskusija je torej nemogoča, saj se ne da pristati na taka pravila igre. Potrebno in mogoče pa je povedati svoje mnenje in nato počakati, da te opljujejo. Ker je pater Ivan Tomažič izrazil željo, naj povem kaj več o arheološki podobi začetkov slovenske zgodovine, Šavlija pa zanima moje mnenje o "slovenskih" imenih v Švici, na Tirolskem ipd., še nekaj besed o tem. Če bi bila ta imena res slovenska in res tako stara, bi bilo razlago zgodovine seveda treba temu prilagoditi. Nisem jezikoslovec, vendar vem, da enakozvočnice še niso nujno enakoznačnice. Pri tem je treba podrobno jezikoslovno obdelati vsako ime posebej, in to po povsem jasni znanstveni metodi, nikakor pa se ni mogoče zadovoljiti z razlagami, ki ne presegajo ravni ljudskih etimologij. In če bi bila tudi vsa navedena imena slovenska, bi še vedno ostalo vprašanje časa njihovega nastanka. Čas nastanka številnih imen je namreč mogoče ugotoviti tudi s podrobno kolonizacijsko zgodovino posameznih krajev, to pa je nekaj, kar vzame ogromno časa. Celo Šavli sam ugotavlja, da nemške vasi na Tolminskem, Škofjeloškem in Kočevskem še ne pomenijo, da smo Slovenci nem- Veneti in Slovensko arheološko društvo 61 škega izvora. Ne vpraša pa se, zakaj te vasi vendarle so. V srednjem veku smo bili pač vsi v isti državi, ki je obsegala vsa obravnavana področja, in fevdalci, ki so naseljevali Nemce med Slovence, bi lahko delali tudi obratno. Slovenci zunaj starega etničnega ozemlja tako ne bi bili nič presenetljivega, le da bi se tam pojavili šele v srednjem veku, ne pa že dva tisoč let prej. O arheološki podobi pred prihodom Slovanov, o opustitvi podeželskih naselbin s številnimi cerkvami okrog leta 600 sem govoril že v prejšnjem prispevku v NR. Zato tu nekaj več o prvih arheoloških sledovih Slovanov. Žalostna resnica je, da je dokazljivih arheoloških sledov o njihovi naselitvi v 7. in 8. st. za zdaj še malo. To je predvsem posledica slabe raziskanosti, saj bo to obdobje razmeroma lahko dokazati v Blejskem kotu, ki je najbolje proučen. Staroslovanske ostaline (gre za grobišča in tamkajšnje najdbe) se pomnožijo šele v 9. in 10. stoletju. In še za te je bilo potrebno precej naporov slovenskih arheologov, da so dokazali, da so res slovanske, ne pa priče o naseljevanju nemških kolonistov med Slovani, potem ko so bili ti priključeni frankovsko-nemški državi - vsaj delni arheološki dokaz za kontinuirano naselitev Slovencev bi bila grobišča, kjer bi nepretrgano pokopavali isto populacijo vsaj od 5. st. pa tja do 9.-10. stoletja. Takšno grobišče doslej še ni bilo najdeno. Tako ni nobenega trdnega arheološkega dokaza, ki bi potrjeval kontinuirano naselitev Slovencev v Alpah vsaj od pozne antike naprej. Kdor hoče, naj verjame, kdor noče, mu pa ni treba. Andrej Pleterski Nove teorije o venetskem in etruščanskem izvoru Slovencev in našega blagozvočnega jezika, ki zadnje mesece razplamtevajo slovensko srenjo in se z dokazovanji razumniške večine ter s trmoglavim vztrajanjem inova-torske manjšine razpotegujejo v prerekanje brez konca -ljudske množice pa radostno in nekritično sledijo novim prerokom - so razvnele tudi sicer živahno skupščino Slovenskega arheološkega društva v Celju (22. -23.10.1985). Razprava je bila sklenjena s stališčem, da slovenski arheologi ne bomo kolektivno ugovarjali in prepuščamo vesti posameznikov, da se morebiti odzovejo na tovrstne izzive, ki pa, kot je bilo še rečeno, znanstveno neutemeljeno in metodološko napačno postavljajo na glavo dosedanja dognanja arheologije in podirajo vse naše dosedanje znanje. Brez vsakršnih izjem je bilo na skupščini SAD pritrjevano tudi stališču, katerega stržen je v začudenju, da so teksti M. Bora mogli biti natisnjeni v Književnih listih, odmevni prilogi osrednjega slovenskega dnevnika, ki v njega resnost Slovenci (še) verjamemo. S to objavo je "Delo" blagoslovilo Borove (in drugih) diletantske izdelke in jim vtisnilo pečat verodostojnosti. Za taka in podobna dela, vendar z resnimi nameni, je odmerjen drug prostor. Morda pa so te teorije dobile prostor v "Delu" prav zato, ker so dobrodošle tistim strukturam, ki z njimi dokazujeo obrobnost humanističnih ved ali pa so jim politični vzvod, ki mu je pomembna bleščavost (drugačnost) narodovih korenin. Borove in Šavlijeve ali Berlotove teorije drugačnih dimenzij tudi nimajo, edina zasluga je morda v tem, da smo Slovenci množično slišali za Venete in Etruščane in njihovo pisavo. Bolj kot te novotarije, ki so, kot že prenekatera pred njimi, obsojene na pozabo, skrbi Slovensko arheološko društvo usoda arheološke in druge dediščine, ki jo hranijo in razstavljajo slovenski muzeji. Kraja dragocenih arheoloških najdb v Narodnem muzeju v Ljubljani je bridko opozorilo in hkrati priča krhkosti in nezadostnosti zaščite naših kulturnih dragotin. Tu naj se križajo politična in samoupravna kopja, sicer bomo ostali brez korenin. Drago Svoljšak 62 Postojoma Slovenski venetologi že dolgo bijejo boje okoli tem, ki so - vsaj načeloma - tudi domena naše arheološke vede, vendar z orožji, proti katerim smo arheologi slabo zaščiteni in opremljeni. Proti lingvističnim argumentom smo nemočni, saj za razliko od mnogih pokončnežev v tem spopadu skromno priznavamo, da naše - kakršnokoli že - znanje slovenskega in morda še kakšnega jezika ni zadosten razlog, da bi se spuščali v jezikoslovne razprave; proti ideološkim se očitno tudi ne znajdemo najbolje, bržkone zaradi skromne teoretske podkovanosti, in pa -ne brez zveze s prejšnjim - zaradi s posebnim mazohi-zmom negovane ambicije, da kot (so)ustvarjalci zgodovinskega spomina končno zavzamemo položaj, ki nam po nekaterih pravilih "fair playa" v okviru nacionalne države gre. Tako se slej ko prej zatekamo v svoje slonokoščene stolpe in z občutkom krivde in obenem zavisti gledamo, kako populistična naravnanost in raven novega diskurza pleni duše narodne samozavesti in slavnih korenin željnih množic. V glavnem čakamo, da se rušilci akademskih trdnjav v svoji univerzalnosti zavedo neizčrpnih možnosti, ki jih za potrjevanje vnaprej postavljenih tez nudi materialna kultura oziroma arheološki materialni viri, in se lotijo področja, kjer se arheologi počutimo bolj doma. In vendar. S svojim razpredanjem o venetsko-slovenskih koreninah toponimov Postioma, Postumia itn. in imena rimske ceste - via Postumia (Književni listi 13.10.1988) je Matej Bor tudi za arheologove kriterije prestopil vse dopustne meje strokovne neinformiranosti in splošne nerazgledanosti v zadevah, o katerih piše v prizadevanju, da bi revolucionarno preobrazil našo preteklost. Črviček dvoma, maskota zaprašenih akademskih kabinetov, bi bil Boru morda prijazenjši in mu pomagal prebroditi otroške bolezni samozadovoljnosti in mesijan-stva, če bi se ta prevetrevalec strokovnjaške zatohlosti odločil odpreti kakšno knjigo o rimski civilizaciji ali pa kar o rimskih cestah, ko je že o njih beseda, pa čeprav pisano s "ptujo rokoj". Tam bi se lahko poučil, kako je nastajal sistem rimskih državnih cest, pa tudi kako so bile po uradnikih, ki so vodili gradnjo, poimenovane: od Apijeve (via Appia - Appius Claudius, cenzor, ok.312 pr. n. št.) in drugih, ki so dopolnile mrežo starih cest z izhodiščem v Rimu, pa recimo do Emilijeve (via Aemi-lia - Marcus Aemilius Lepidus, konzul, 187 pr. n. št.), Popilijeve (via Popilia - Publius Popilius Lenatus, konzul, 132 pr. n. št.) in Anijeve (via Annia - Titus Annius Rufus, pretor, 131. pr. n. št.), ki skupaj s Postu-mijevo tvorijo temeljno komunikacijsko mrežo, s katero so si Rimljani zagotovili nadzor nad severnoitalijansko ravnico, vključno z deželo njim prijaznih in zavezniških Venetov. Postumijeva cesta (via Postumia - Spurius Postumius Albinus, konzul, 148 pr. n. št.) je prava strateška rošadna cesta, ki pod alpskim lokom povezuje Genovo (ligurska Genua) preko Piacenze (Placentia), Verone (Verona) in Vicenze (Vicentia) z Oglejem (kolonija Aquileila, ustanovljena 181. pr. n. št.). Cesta je nedvomno izpričana z miljnikom samega Postumija in z omembami v drugih dokumentih, potrjujejo jo pa med drugim tudi toponimi ob njenem poteku (Postum-i-a, Postioma...). Brez osnove je trditev, da je cesta s tem imenom tekla tudi vzhodno od Ogleja čez naše ozmlje; toponim Postojna je, kot ugotavljajo jezikoslovci, razlož-ljiv iz slovenskega korena in (delna) homofonija s Postioma ni resen lingvistični argument, italijanska predelava Postojne v Postumio pa še toliko manj. Da Borova naklepanja o tem, kako je prvotno (seveda venetsko, id est slovensko) ime Postumia Postojna (mesto postanka, obcestna postaja) in kako so cesto (via Postumia) pravzaprav zgradili že pred Rimljani naši davni predniki, povsem iz trte zvita, po vsem povedanem ni treba posebej poudarjati. "Klang"-etimologiziranje je vedno bilo priljubljena akademska kavarniška zabava v filoloških in lingvističnih krogih. Redno objavljanje duhovitih etimoloških domislic in absurdnih kombinacij v raznih filoloških "Wochenschriftih" je nekoč predstavljalo trden jez prodoru psevdolingvistike v strokovno razpravljanje in v javnosti vzdrževalo ugled stroke. Mesto, ki ga tovrstna kombinatorika danes zavzema pri nas, slovenski kulturi ni v čast. Resda splošno nizko izobrazbeno raven in slabo razgledanost lahko (in radi) pripišemo učinkom šolske reforme, vendar v primeru Mateja Bora to komajda lahko velja kot opravičilo. P.S. Iz teksta bi morda kdo razbral, da je moje stališče do dela ljubiteljskih zgodovinarjev, pa preučevalcev kulture, jezika, umetnosti itn. a priori odklonilno. Nič ne bi moglo biti dlje od resnice. Cenim vsako stremljenje k znanju in ne podcenjujem možnega (in marsikje povsem realnega) doprinosa njihovega dela zgradbi naše 63 Osupljivo površne (Borove) predstave o času in prostoru humanistike. Po naravi stvari bodo praviloma tisti, ki nimajo za sabo formalnega študija, teže obvladali vsa potrebna strokovna znanja in delovna orodja, vendar tudi tega ne gre mistificirati. Nešteti so dokazi dragocenosti njihovega (so)delovanja, še zlasti na ožjih ali mejnih področjih, kjer pridejo do izraza njihova posebna znanja in sposobnosti. A ideološka gorečnost in preten-cioznost pač ni dobra popotnica na sledi znanstvenega spoznanja, pa naj gre za akademske glave ali pa za naše sodobne venetoslavljanske operoze. Božidar Slapšak Najprej razčistimo povsem banalno dejstvo: doslej nisem bil na nobenem Borovem venetološkem predavanju, tudi na tolminskem ne. Kar piše ("za ugrevanje misli in pisalnega stroja", kot pravi) v uvodnem delu odgovora v KL 17.11. se torej ne more nanašati name. To razkriva osnovno značilnost Borovega razmišljanja in pisanja: površnost. Če želimo biti dobronamerni, bomo rekli, da me je naš pesnik ostroper preprosto z nekom zamenjal, kar je zanj najbrž malce mučno in zame nič kaj laskavo, je pa človeško razumljivo. Malicioznejša razlaga bi bila, da si je vse skupaj preprosto izmislil, da bi v startu zavzel pozo mučenika Resnice in denunciral oponentova piromanska nagnjenja (merim na tiste "grmade ogorčenja", na katerih naj bi po njegovem sežigal borovje in to še s ciljem prikrivanja resnice o naši preteklosti). Kakorkoli že, površnost do oponenta v javni diskusiji mi gre nekoli-kanj na živce, tembolj če se nanaša name. Pa to menda ni tako pomembno. Pomembnejša je njegova površnost do predmeta diskusije. V tem kratkem sestavku (Ponovno po starih postojnskih poteh) se kaže na vsakem koraku in na vseh ravneh: - pri citiranju: pustimo ob strani manjše nerodnosti, vsaj našega zaslužnega arheologa in direktorja Narodnega muzeja, pokojnega dr. Petruja bi veljalo navesti s pravim imenom - kot Petra in ne kot Frana - pri navajanju oponentovih izjav: če na primer pravim, da ni osnove za trditev, da se je via Postumia nadaljevala od Ogleja vzhodno čez Postojnska vrata, mi Bor pripiše trditev, da tod čez ni bilo cest - predrimskih, rimskih ali kakršnihkoli že - pri izvajanju iz navedenih citatov, npr. Petrujevega: če je - po mnenju poljskih strokovnjakov - lužiška kultura dala neposredno podlago staroslovanski omiki in če je sočasni (migracijski) val šel proti zahodu, iz tega ne izhaja (non sequitur) zveza tega sočasnega vala s staro-slovansko omiko, jezikom itn. - pri logičnem izvajanju lastnih sklepov - npr. kolobo-cija "o kuri in jajcu" v zvezi z imenom Postumius in via Postumia; mimogrede, čeprav bo bralcem - z morebitno izjemo Bora - to bržkone znano, Postumii so ena od odličnejših rimskih rodbin, konzul Publius Postumius 64 Tubertus je bil npr. zmagovalec v sabinskih vojnah; gre torej za gentilno ime in ne za kognomen, samo kogno-men kot distinktivno osebno ime pa bi bilo mogoče pridobiti na podlagi osebnih zaslug ipd., kot to za Post-umija sugerira Bor. Že kar osupljivo površne pa so Borove predstave o času in prostoru, ki si ga prizadeva vključiti v naš zgodovinski spomin kot del slavne narodove preteklosti. Govoriti o "podjarmljenih" Venetih sredi 2. stoletja pr. n. št., pomeni grobo poenostavljati politične odnose med Veneti in Rimljani in akulturacijske procese, ki so se odvijali v deželi Venetov. Pa tudi to končno menda ni tako zelo pomembno. Matej Bor preprosto ni oseba, s katero bi se nadejal voditi ploden dialog o najstarejši preteklosti tega prostora. Pa ne zato, ker je njegovo mnenje o tej preteklosti drugačno (to bi bil zaželeni predpogoj takšnemu dialogu), temveč zato, ker je njegovo mišljenje ideološko in ne znanstveno. To je razvidno iz celotnega njegovega nastopa v okviru "venetoslovenskega projekta", v strnjeni in jasni obliki pa to pokaže tudi v svojevrstnem traktatu o Resnici v uvodnem odstavku odgovora. Pri tem res ni pomembno, ali si je imenovanega naslovljenca (mene) za to priliko in v tem kontekstu izmislil ali ga je s kom zamešal, dejanski njegov naslovljenec je (uradna, institucionalizirana) Znanost. Ko sogovorniku na tolminskem predavanju polaga na jezik besede negodovanja nad neresničnimi razlagami naše preteklosti in ko mu nekoliko niže pripisuje pobudo za sežiganje ljudi, ki širijo neresnico, na grmadi ogorčenja, podaja s tem svoj lastni Čredo, ki ga potem izreče takole: vse resnice (o preteklosti) ni mogoče izvedeti (je torej Absolutum, Vsa Resnica, ki je celo njenim svečenikom v svoji Celosti nedostopna), ravno tako pa vse resnice ni mogoče prikriti (pa naj se uradna znanost še tako trudi). In kako zdaj Boru razložiti, da se znanost ne ukvarja z Resnico, temveč z vedenjem, da za pridobivanje novega vedenja oz. znanja obstajajo celo v humanističnih strokah dosti stroga in trdna pravila, ki jim pravimo znanstvena metoda (pač v okviru različnih šol, mišljenjskih smeri ipd.), pravila, ki jih bolj ali manj dosledno in z več ali manj uspeha skušamo vbiti v glavo študentom na univerzitetni stopnji, pravila, brez upoštevanja katerih nobena trditev ne more dobiti statusa znanstvene ugotovitve. Kako ga prepričati, da je na drugi strani Resnica teološki in ideološki koncept in da njegov diskurz neogibno pripada tem kategorijam. Bor je v posesti Resnice (Veneti so naši predniki) in vse, kar piše, vsi ti primeri čitanja tekstov, razlage imen ipd. so zgolj ilustracija te Resnice. Zato njega ne zavezujejo stroga pravila logike in znanstvene metode, zato si lahko privošči vsakršno površnost; površnost je celo potrebna, da dejstva ne bi motila lepote konstrukta. Za vsak njegov primer lahko tisočkrat poka-žete, da ne vzdrži kritike (spomnimo se sestavkov Bezla-ja in Šivic-Dularjeve pred časom v KL), pa to njegovega prepričanja ne bo omajalo: njegovo prepričanje namreč ne temelji na trdnosti dokazov, temveč na Spoznanju. Njegovo najmočnejše orožje so polja neznaja, ki jih razkriva znanost. Znanstveni žargon je zanj le obvezna fasada, obolos času, ki kot kreatorje zgodovinskega spomina priznava le institucionalizirane vede in akademske ustanove. Morda se nekega dne izkaže, da je vsaj del tega, kar trdi Bor, pa naj bo še tako v nasprotju z dognanji današnje lingvistike, zgodovine, arheologije itn., mogoče znanstveno zagovarjati in dokazati: a naj se komu še tako čudno sliši, Borove zasluge pri tem ne bo. Morda se pokaže, da je med venetskim in slovenskim jezikom res kakšna pomenljivejša sorodnost, a takšna ugotovitev bo lahko temeljila le na lingvističnih argumentih tiste vrste, ki jih navajata Šivic-Dularjeva in Bezlaj, nikakor pa ne na Borovem, Šavlijevem in ostalih naivnem "čitanju" venetskih tekstov. Morda bomo nekega dne lahko kaj bolj zanesljivega rekli o deležu morebitnega venetskega substrata pri formiranju etnosa, iz katerega se je izoblikoval sodobni slovenski narod; a le popolna ideološka zaslepljenost še lahko danes koga zavede, da spregleda vso kompleksnost etnogenetskih procesov in da skozi enosmerno nasledstvo išče svoje narodne korenine v teminah prazgodovine. Ozrimo se še na trditve, ki so bile povod mojemu ugovoru. Morda nekoč najdemo dokaz, da so Veneti obcestnim počivališčem res rekli postojoma, a zveza med takšnim dokazom in Borovo trditvijo ne bo kaj več kot slučajna; kot smo upam dovolj jasno in prepričljivo pokazali že v prvem prispevku, njegova argumentacija preprosto ni veljavna, iz njegovih navedb ni upravičeno potegniti sklepa o takšnem poimenovanju: naše današnje 65 vedenje torej ne omogoča trditve, da so Veneti obcestna počivališča, postaje ipd. imenovali postojoma. Morda tudi že jutri najdemo Postumijev miljnik v Postojni: to bi bilo za vse, ki vemo tisto nekaj malega o dogajanjih v tem prostoru sredi 2. stoletja pr. n. št., presenečenje in bi zahtevalo revizijo nekaterih naših pogledov - kar bi seveda bilo krasno, saj ni nič lepšega kot revidirati svoje poglede v luči novih dokumentov (in sploh si želimo čim več novih miljnikov, tudi Postumijevih); a dokler takšnega podatka nimamo, bomo pač svoje predstave gradili na obstoječih dokumentih in ne na nekih nebuloznih Borovih kombinacijah o etimologiji toponima Postojna, za katerega sicer lingvisti trdijo, da je razložljiv iz slovenskega korena, še posebej, ker se takšna razlaga menda sklada tudi z nemško verzijo toponima. Seveda si ne delam utvar, da bo to moje pisanje prepričalo Bora ali koga od njegovih privržencev. Venetoslav-ljan ne postaneš zato, ker si ocenil, da Bor, Šavli in kompanija strokovno korektno in prepričljivo izvajajo svoje sklepe: končno komajda kdo v množici navdušencev lahko poda meritorno sodbo o lingvističnih vprašanjih, ki so jedro Borovega diskurza. Pa tudi izstopiš ne iz "fan cluba" samo zato, ker neki predstavnik uradne ling-vistike, zgodovine ali arheologije meni, da je vse to neumnost. Boru se priključiš, ker mu verjameš, verjameš mu, ker mu želiš verjeti, želiš pa mu verjeti, ker to, kar pravi, godi tvojemu narodnemu občutju in laska tvoji kolektivni samozavesti. Vse to posega globoko v polje nacionalne ideologije in Bor je z obljubo venetskega preludija nacionalnemu mitu veliki mojster na tem področju. Na nekem nivoju ima Bor gotovo povsem prav, ko ugotavlja, da so tudi "uradne znanosti" ideološko obremenjene; treba se je samo ozreti malo nazaj, recimo na histo-riografijo in druge humanistične discipline tretjega rajha, ali pa malo naokrog, recimo, na žolčne razprave med akademskimi institucijami pri nas in v nekaterih sosednjih državah glede etnogenetskih vprašanj; pa tudi v našem najožjem okolju bi se našli dobri predstavniki ideološko instrumentalizirane znanosti. Še več, lahko rečemo, da je v kontekstu moderne nacionalne države institucionalizirana humanistična znanost po definiciji instrument državne oz. nacionalne ideologije. Najboljši primer je ravno zgodovinski spomin kot ključna sestavi- na mitsko-simbolnega kompleksa, ki konstruira nacionalno: v pogojih moderne države ga generirajo akademske institucije in ga potem reproducirajo skozi šolski sistem in medije. A dokler so akademske institucije avtonomne, lahko na podlagi avtoritete znanstvene metode to instrumentalnost relativizirajo in delujejo celo subverzivno do vladajoče kulture in vladajoče ideologije. To je bistvena komponenta akademske svobode. In prav tu je ključ. Bor kot pravi revolucionar vidi znanost zgolj kot polje spopadanja različnih ideoloških resnic. Vladajočo akademsko razlago o naselitvi Slovencev v 6. stoletju označi kot neustrezno, in to z ideološko argumentacijo (značilno je, da mu zadošča argument, da gre za razlago pod vplivom tuje, germanske znanosti), in predloži svojo Resnico o avtohtonosti Slovencev in o njih venet-skih koreninah, pri čemer svoja po kriterijih lingvistične znanosti nevzdržna čitanja venetskih tekstov na podlagi slovenščine brani spet z ideološkimi argumenti. Tako stik oz. dialog z znanostjo ni vzpostavljen v nobeni točki, venetologi pa v skladu s svojim poslanstvom tako ali tako komunicirajo zgolj z najširšo javnostjo. "Uradna znanost" lahko to javnost, ki sicer ne more ocenjevati konsistentnosti njihovega psevdoznanstvenega diskurza, le tu in tam opozori na najbolj grobe nesmisle. Kot vedno je tudi tu ključna vloga medijev. Obstoj Častilcev slavne preteklosti in Iskalcev korenin je v pluralni kulturi sodobne družbe nekaj normalnega. Glede izjemnega mesta, ki so ga v zadnjih letih zavzeli v slovenskem medijskem prostoru, pa ponujam tezo, da slovenska medijska in drugačna oblast bržkone ocenjuje, da akademski negovalci zgodovinskega spomina, kakorkoli so že sicer zaslužni, niso dovolj uporabni kot promotorji slovenske pokončnosti, in da velja zato odškrniti vrata strokovno morda ne le toliko zanesljivim, vendar bistveno učinkovitejšim venetoslavljanom. Božidar Slapšak 66_ Po postojnskih poteh... Res je, tovariš Bor, v Tolminu, v knjižnici Cirila Kosmača sem vas poslušal. Bilo je v torek, 13. novembra 1985. Kasno v noč. Pravite, da sem vas poslušal nič kaj vzpodbudno, še več, da ste se mi zdeli, z vašimi heretičnimi kolegi vred (to so vaše besede), pohujšljiv in škodljiv. Dvomim, da ste si mogel takšno sodbo o načinu mojega poslušanja in presojanja ustvariti tačas, ko sem vas poslušal, saj sem bil za vas le eden od mnogih v (resnično) nabito polni dvorani; do trenutka, ko sem se oglasil, me niste niti poznal niti niste vedel zame. Poslušal pa sem vas mirno, zbrano, tudi z zanimanjem, olikano, tako da nisem izzival vaše pozornosti. Morda vas je gostiteljica, ravnateljica knjižnice, opozorila name, kot na morebitnega diskutanta, vendar to misel zavračam kot pretirano samovšečno. Oglasil sem se in čeprav je od tega že lep čas, zagotovo vem, da vas v svojem besednjaku nisem označil ne kot pohujšljivca in tudi ne kot škodljivca. Bistvo moje razprave je bilo v tem, da ta čas še manjkajo vašim in vaših sopotnikov izdelkom materialni dokazi, da arheologija vaših tez in teorij (še) ni potrdila, da manjka torej rdeča nit v materialni kulturi časov in ljudstev, ki so živela, ustvarjala, odmirala, prevzemala in oddajala, oblikovala okolje in duha, katerega iver je tudi v nas. Zato sem takrat v vaše teze javno podvomil in če se spomnite, so, čeprav bolj redki, zaploskali tudi meni. Če ste v nestrinjanju z vami, pa tudi s Šavlijem in patrom Tomažičem, začutil očitek pohujšlji-vosti, potem je to le znak vašega nelagodja, negotovosti, še več, dvoma v pravilnost vašega početja. Najbrž o takratnem srečanju v Tolminu ni stenografskih ali magnetofonskih zapisov, ki bi nama po treh letih v živo pričarali takrat povedano. Vendar lahko z mirno vestjo zapišem, da vam takrat nisem grozil (pravite, da sem dejal "Nekaj bo treba zoper to ukreniti"). Nimam navade, kar si štejem v dobro, da bi sogovornikom grozil, jih ustrahoval ali celo na silo spreobračal. Še manj si za zmago v strokovnem merjenju pomagam z zmerjanjem in nestrokovnim brskanjem po sobesednikovem vsakdanu ali celo značaju. Z vso odgovornostjo zato lahko zatrdim, da vam in vašim somišljenikom nisem (niti ni počel tega kdo drug) na skupščini Slovenskega arheološkega društva grozil s sežigom na grmadi ogorčenja, res pa je, da sem bil takrat med pobudniki izjave tega strokovnega združenja o venetskih teorijah in da sem, kot takratni predsednik SAD, izjavo, oddano uredništvu Književnih listov (Delo) novembra 1985 (ker do objave ni prišlo je bila objavljena v ARHEO 6, 1987, 31), tudi podpisal. Pa še tole. Obračunavanje z menoj v uvodu k vašemu prispevku v KL 17. novembra 1988 je bilo povsem nepotrebno, toliko bolj, ker vam je bilo, kot pravite, le v ogrevanje misli in pisalnega stroja. Ko gre za stroko, so osebna, četudi le ogrevalna obračunavanja povsem odveč. Kdor je s srcem pri stvari, je ves čas ogret, brez polen in babjih čenč. Podpis pod mojim ugovorom pa vas bo najbrž presenetil. V Tolminu niste imel opraviti z Božidarjem Slapšakom, ampak z Dragom Svoljšakom! Tu pa je nekaj razlike, mar ne, čeprav sva oba na začetni S in končni šak. Ta vaša zmota ni usodna ne za Slapšaka, mojega dobrega prijatelja in strokovnega druga, še manj je usodna zame, pa tudi za stvar ne, saj s Slapšakom zelo podobno, če že ne kar enako razmišljava o naši avtohtonosti in venet-sko-etruščanski navezi. Bolj nerodna kot usodna zna biti ta zamenjava za vas, tovariš Bor. V sebi nosi namreč ostro zašiljeno želo, želo dvoma v pravilnost in verodostojnost vaših jezikovnih razlag. Kajti, kako naj verjamem^) nekomu, ki ne zmore točnosti in natančnosti v rabi in navajanju sodobnih imen in priimkov, da ima prav, ko tolmači imena krajev in ljudi za tisočletje in več nazaj. Kako naj verjamem(o), da so vaše teorije vsaj kolikor toliko resen prispevek k njih pravemu umevan-ju. Enkrat ni nobenkrat, boste dejal in dodal, skupaj z vašimi privrženci, da je motiti se človeško. Kdo pa zmore beležiti vse in vsakogar, ki ga sreča ali se obenj spotakne. Pa vendar zadevščina ni tako preprosta. Posebej ne, če se v istem sestavku dvakrat ponovi. S kom ste se zataknili v Tolminu in kdo je podpisal izjavo Slovenskega arheološkega društva, to bi lahko preveril in do zamenjave ne bi bilo prišlo. O postojnskih starih poteh bi se še naprej bodel le z B. Slapšakom. Zakuhal pa ste jo, tovariš Bor, še v zadnjem odstavku, ko ste uglednega slovenskega arheologa in znanstvenika Petra Petruja preimenoval v Frana Petruja. Tu vam je pred oči najbrž priplavalo ime vam generacijsko in strokovno bližjega slovenskega slavista in literarnega zgodovinarja Frana Petreta. Ker sta oba - Petril in Petrč - že med rajnimi, je zamenjava njunih imen tembolj nespoštljiva in obžalovanja vredna. Kako ste le bral Zgodovino Slovencev 67 Moje nadaljnje sodelovanje v venetološki diskusiji -odvečno" Cankarjeve založbe? Površno, kakopak! Je mar površnost odločujoča sestavina vaše lingvistične metode, delovna metoda "nove" venetologije, ko je dovoljeno in možno prav vse za dosego cilja? Cilj pa je, tako razumem vse, kar sem dosedaj vašega prebral, povenetiti, poetruščaniti Slovence. Drago Svoljšak Pričakovali bi, da bo častitljivi poet, član omizja Nesmrtnih, pisec, katerega bridko pero že leta daje ton in barvitost sicer skromni slovenski polemični sceni, vodil svoje bitke ob dolžnem spoštovanju meja, ki jih narekuje etika javne besede. Njegov zadnji prispevek v Književnih listih (8.12.) nas je razočaral. Matej Bor je namreč posegel po potvorbah, podtikanjih in kleveti, vsem tistem kar sicer tako rad (tudi v omenjenem tekstu) očita svojim oponentom, in tako spustil diskusijo na presenetljivo nizko raven. 1. Potvorba je njegova navedba, da trdim ("dobesedno"): "Morda se pokaže, da je med venetskim in slovenskim jezikom res kakšna pomenljivejša sorodnost, Borove zasluge pa (da) pri tem ne bo, ker njegovo razpravljanje ni v skladu z dognanji današnje lingvistike." V resnici sem zapisal: "Morda se nekega dne izkaže, da je vsaj del tega, kar trdi Bor, pa naj bo še tako v nasprotju z dognanji današnje lingvistike, zgodovine, arheologije itn., mogoče znanstveno zagovarjati in dokazati: a... Borove zasluge pri tem ne bo. Morda se pokaže, da je med venetskim in slovenskim jezikom res kakšna pomenljivejša sorodnost, a takšna ugotovitev bo lahko temeljila le na lingvističnih argumentih tiste vrste, ki jih navajata Šivic-Dularjeva in Bezlaj, nikakor pa ne na Borovem, Šavlijevem in ostalih naivnem "čitanju" venet-skih tekstov." Kaj napravi Bor? Vzame dele dveh mojih stavkov in jih samovoljno in brez upoštevanja njihove pomenske funkcije v tekstu združi v novo zvezo s povsem spremenjenim pomenom. Iz tega zmazka potem izpelje potrebne vesele in dokončne sklepe o mojih mentalnih oz. intelektualnih sposobnostih. Ta postopek se imenuje potvorba ali falsifikat. Nepoboljšljivi dobronamernež bi morda dejal, da gre pač spet za eno od poetovih površnosti: a sam Bor trdi, da je tekst v tem delu celo dvakrat prebral. Kdo bi lahko tudi pomislil, da Bor preprosto ne razume razločka med "vrsto" argumenta (npr. znanstveni, psevdoznanstveni, zdravorazumski, ideološki, argument moči oz. avtoritete itn.) in vsebino ("dognanja današnje lingvistike..."). A to bi bilo menda že kar nedopustno podcenjevanje disku-tanta Borovih izkušenj in kalibra. Vse torej govori za to, da imamo opraviti z zavestno potvorbo s ciljem, da bi se 68 v pomanjkanju argumentov oponentu na nepošten način zamašila usta. 2. Podtikanje je Borova trditev, da pišem (njegov izraz je, da "tvezim") o "ideoloških motivih" njegovih raziskav. Mene motivi Borovih raziskav ne zanimajo in o njih v teh tekstih tudi ne govorim (v zaključku drugega prispevka ponujam tezo le o možnih motivih naših "medijskih in drugih" oblasti za tako nenavadno širokogrudno promocijo venetoslavljanstva v dnevnem tisku). Načeloma tudi nimam prav nič proti ideološkim motivom za raziskave. Don Franeta Buliča, enega začetnikov staro-krščanske arheologije in organizatorja prvega svetovnega kongresa starokrščanske arheologije (Split 1893), so brez dvoma vodili (tudi) ideološki nagibi, ko je usmeril svoje raziskave na sakralne spomenike Salone, pa njegov znanstveni profil zato ni prav nič okrnjen. Veselina Čajkanoviča je njegova globoka krščanska pravoslavna religioznost navedla, da se je lotil študija začetkov religije pri Srbih, pa je po temeljitem proučevanju kot pošten znanstvenik prišel do zaključka, da so prevladovale poganske prvine in da je bolj upravičeno govoriti o praznoverju kot o religiji v pravem pomenu besede. Morebitni ideološki motivi Borovega pisanja so torej po mojem razumevanju njegov zasebni problem in se zato v svojih tekstih z njimi ne ukvarjam. Ukvarjam pa se s sistemom mišljenja, kot ga razkriva njegovo pisanje, in trdim, da so miselni postopki, ki jih uporablja pri obravnavi venetoslovanskih tem, ideološke narave in ne znanstveni, pa čeprav zaviti v znanstveni žargon. Trdim tudi, da ne obvlada potrebnih metodoloških orodij, ki bi mu omogočila strokovno obravnavati zgodovinska vprašanja in graditi novo znanje, pa še, da so njegove predstave o času in prostoru, ki ga želi vključiti v našo zavest kot del slavne narodove preteklosti, skrajno površne. Da "tvezim o ideoloških motivih (Borovih) raziskav" je torej navadno podtikanje. 3. Kleveta pa je Borova trditev, da to počnem "tenden-ciozno" in "s prikritim političnim namenom". S kakšnim namenom piše Bor, je morda zanimivo vprašanje, vendar o tem prazvaprav nikjer ne govorim. Gotovo v mojih tekstih ni mogel najti nobenih namigov na svoje morebitne politične, "samoslovenske" ali celo "separatistične" namene. Jasno pa sem zapisal, da glede na naravo njegovega diskurza pri Boru ne moremo govo- riti o izgrajevanju novega znanja, pač pa kvečjemu o dograjevanju nacionalnega mita ("venetski preludij"). Kar se pa namena mojega pisanja tiče, tu ni nikakršnih skrivnosti. Ob primeru Borovih "postojom" sem želel opozoriti slovensko beroče občinstvo na nesmisle, ki jih venetoslavljanska druščina prodaja pod firmo nove zgodovinske podobe začetkov slovenstva na naših tleh. Naj torej za konec, v zabavo vsem tistim, ki ste sledili nadaljevanki, nanizam napake in površnosti, ki jih je v svojem zadnjem spisu naš poeta uspel stlačiti v 17 vrstic enega redkih odstavkov, ki jih ni v celoti posvetil mojim in sotrpina Makaroviča intelektualnim, moralnim in drugim hibam: tistega o cesarju Gordijanu; Postumija bomo ne glede na to, da se je sedaj razkrilo, da je obtožen tudi malolastniških ambicij nad postojomami, pa fašističnega terorja nad venetoslovenskim imenoslovjem in še česa, pustili počivati v miru. Gordianus: da je Gordianus slovenski prevod cesarskega naziva Augustus (gordyj) ne bo držalo že zato, ker je cesar Gordijan I (159-238 vladal 238), s polnim imenom (Imperator Caesar) Marcus Antonius Gordianus Sem-pronianus Romanus Africanus (Augustus), to osebno ime (kognomen) nosil že pred prihodom na prestol, dobil pa ga je pač po materini strani (Ulpia Gordiana); Gracchi: gre za kognomen, ki označuje vejo rodbine Sempronii; iz rodbinskega imena je izveden tudi Gordi-janov kognomen Sempronianus; "familijo" bi bilo torej pravilneje imenovati Sempronijci (Grakhi): distingvirana patricijska familija: Sempronijci so plebej-ska in ne patricijska rodbina; izvor Gordijanove rodbine: razen na Grakhe oz. Sem-pronijce se je Gordijanov rod navezoval še na družino cesarja Trajana (Ulpijci, po materi) in menda tudi na družino triumvira Marka Antonija: seveda pa je vprašanje, če ne gre vsaj deloma za politično motivirane fiktivne filijacije; Tiberius: nobeden od znanih Gordijanov ni imel imena (praenomen) Tiberius; Africanus: M. Antonius Gordianus je bil pred 238 cesarski namestnik, prokonzul v Afriki: na podlagi dikcije teksta, še posebej tam, kjer nas pouči, da je Mala Azija nedaleč od sredozemske obale Afrike, moramo podvo- 69 miti, da Bor ve, da v tem primeru ne gre za kontinent Afriko, temveč za rimsko provinco s tem imenom (jedro na področju današnjega Tunisa); Afrika in Mala Azija: provinca Afrika in Mala Azija sicer izgledata "nedaleč" vsaksebi samo iz perspektive vrabcev polnega Borovega vrta; Afrika in Hetiti: ti prav tako lahko izgledajo "nedaleč", tako prostorsko kot časovno, samo iz te perspektive; Gordij: po Boru "kaj lahko" hetitsko in torej indoevrops-ko ime; odvečen trud: Gordion je glavno mesto Frigije., imenovano po mitičnem začetniku frigijske države Gordiosu, Frigijci pa so seveda prav tako Indoevropci; češčina in Hetiti: indoevropsko jezikoslovje primerjalno preučuje vse indoevropske jezike, in če je pri razreševanju vpašanj enega, recimo hetitščine, upoštevana "med drugim" tudi češčina, je to komajda upravičen razlog za (Borove) zmagoslavne vzklike; o Borovi kompetentnosti na tem področju so sicer svojo sodbo že dali naši jezikoslovni strokovnjaki; augustus: pogled v Bradačev latinsko-slovenski slovar pove, da ta beseda ne pomeni "ponosen" ali "ohol" ("gord"), temveč svet, posvečen, pa častitljiv, vzvišen; kot častni naziv vladarjev (Oktavijan ga prvi dobi leta 27 pr. n. št. in potem ga nosijo vsi rimski cesarji) se seveda ne nanaša na njihove značajske lastnosti, kot je to često v primerih običajnih kognomenov (npr. Tar-kvinij Oholi - Tarquinius Superbus, zadnji rimski kralj), temveč na njegovo svetost, "prevzvišenost". Tudi zato je Borova kombinacija Augustus (lat.) = Gordianus (~ slov.) nesmiselna. Prav za konec pa še cvetka iz Borovega teksta, ki jasno razkriva njegove miselne horizonte. Če (v zvezi s spreminjanjem krajevnih in osebnih imen) zapiše "fašisti, učenci Rimljanov", je to razumljivo le iz povsem lokalne perspektive, s stališča prostora in časa, v katerem je -imperialni - Rim v okviru fašistične ideologije nastopal kot izrazito represiven model. Pri tem zanemari dejstvo, da je fašizem sodoben politični fenomen in da gre pri njem za poudarjeno ideološko in politično izrabo nacionalne (rimsko-italske) in rimskoimperialne imažerije in ne za kako posebno "učenje" ob izkušnjah rimske civilizacije; zanemari seveda tudi dejstvo, da je do - uradnega - spreminjanja krajevnih imen prihajalo v vseh moder- nih nacionalnih državah, saj po notranji logiki težijo k nacionalni homogenizaciji; končno smo spreminjali, poslovenjali "tuja" krajevna imena tudi pri nas, še po zadnji vojni. Predvsem pa pozablja, da je celotna zgodovina evropske civilizacije, do najmodernejše dobe, stalno in znovično iskanje vzorov, kontinuitete in možnosti reinterpretacije rimskih in sploh antičnih modelov (ali pa upor proti njim). Problem fašizma je v glavnem v tem, da za "učenje" ni bil posebno odprt: veliko boljši "učenci Rimljanov" so bili recimo francoski razsvetljenci ali pa renesančni studiozi. Kaj pa Bor? Dixi. Menim, da imajo bralci Dela dovolj elementov za lastno presojo in da je zato moje nadaljnje sodelovanje v venetološki diskusiji odvečno. Božidar Slapšak 70_ Marše bo "venetološki" mnogoboj še kar nadaljeval? Matej Bor je imel lepo priložnost, da bi ob mojem najavljenem umiku "venetološki" mnogoboj častno zaokrožil in zaključil. Tako zlahka bi se izognil novim odgovorom: moralo mu je biti jasno, da ima komajda že kdo časa, volje in energije, da bi se z njim prerekal. Da bi njega prepričal, tako ni upanja, bralci Književnih listov pa so menda dobili že dovolj vpogleda v njegovo argumentacijo, pa komentarjev k njej, tako da ni več kaj bistveno novega pridodati. A Borova samozavest je neomajna in kopernikanska poza ga sili v vedno bolj absurdne trditve, na drugi strani pa vedno jasneje razkriva neke plasti, ki segajo onkraj "venetoloških" tem in zadevajo splošnejša vprašanja naše kulture. Zaradi teh se oglašam ponovno v upanju, da bo iz polemike mogoče potegniti kakšen poduk, še preden nas Bor "v eni od prihodnjih številk Književnih listov", kot je najavil v svojem zadnjem pisanju (KL, Nadaljevanje brez konca, 22.12.1988), osreči s seciranjem Gra-fenauerjeve kritike venetoslavljanstva, objavljene v zaključnem komentarju k delu Pavla Diakona Historia Langobardorum, kar bi brez dvoma pomenilo začetek novega brezplodnega pogrevanja in pregrevanja starih tem. Res je nenavadno, da v doslej menda že šestih številkah tedenske literarne priloge osrednjega informativnega časopisa teče recimo razprava o razmeroma nezanimivi, v bistvu povsem ozko strokovni temi, kot je vprašanje možne semantične zveze med besedama augustus in gordianus. Takšna razprava bi sodila v kak strokovni časopis, pod pogojem seveda, da bi bilo zvezo mogoče resno argumentirati. In ker zveze ni mogoče resno argumentirati, v strokovni tisk pač ne pride; vsakemu strokovnjaku je namreč jasno, da gre za parasemantično zvezo oz. za paretimologijo, za domislico, ki je resnična le za tistega, ki v svoji samozaverovanosti verjame, da je vse, kar mu pade v glavo, resnično (kar recimo pesniku niti ne gre zameriti). Pač pa sedaj po zaslugi velikodušnega posredništva glsila SZDL argumente za in proti tehtajo najširše slovenske beroče množice. To je tembolj absurdno v situaciji, ko je tem istim množicam dostop do poštene humanistične izobrazbe s sesutjem gimnazije praktično zaprt, ko so znanja o starejši, še posebej antični zgodovini žalostna, da ne rečem zreformirana, ko je jezikovna zavest na ravni brambovstva, brez osnovnega vpogleda v mehanizme in zakonitosti jezikovnih premen, brez vpogleda v procese, ki potekajo med jeziki v stiku ipd., za kar je vse nekoč dajala solidno izhodišče tim. klasična vzgoja. Absurdnost je seveda zgolj navidezna. Takšno stanje namreč našo razpravo o avgustu-gordijanu v osrednjem slovenskem dnevniku sploh šele omogoča. V normalnih okoliščinah bi normalno informirana intelektualna srenja, vzgojena na normalnih, morda celo klasičnih gimnazijah, predstavljala tisto varovalko, ki bi slovensko kulturo zaščitila pred mučnim šestodelnim prerekanjem okoli ničesar. Predvsem bi urednik literarnega dodatka moral upoštevati, da njegovo občinstvo nekaj ve o za evropsko kulturno zgodovino in zgodovino evropskih institucij tako pomemebnem pojmu, kot je augustus, in da za evropsko identiteto važna in živa "latinitas" temu občinstvu daje tudi določen vpogled v pomensko ozadje tega pojma. Za koga je morda med "ponosnostjo" (gord-) in "vzvišenostjo" (avgust-) le korak, za izobraženega Ev-ropca pa je tu prepad, saj ve, da je beseda augustus izvedena iz glagola augeo (povzročiti rast, povečati, pomnožiti) in kot pridevek božanstev in vladarjev označuje, če naj uporabimo nam bližji krščanski izraz, tako njihovo blagoslovljenost kot njih zmožnost, da blagoslavljajo in s tem podeljujejo rast, uspeh, moč; v tem smislu je povezana z izrazi augur, auctor, auctoritas itn. Le kakšno zvezo ima to s "ponosnostjo", "grdostjo" in drugimi izrazi za značajske oz. osebne lastnosti, ki so bili v tej diskusiji navajani! Borova z ničimer dokumentirana domislica o gordijanu kot o semantični prevedenki za avgusta enostavno ne zasluži, da bi se o njej resno pogovarjali. In poduk? Evropa ne pomeni samo računalnikov in tehnološke revolucije, temveč tudi neke kulturne standarde. Če bo priseganje na (Srednjo) Evropo služilo le notranjim delitvam, nam ni pomoči. Iz samozadovoljnega obrobja (obrovja) ne bomo niti opazili prednosti, ki jo imata recimo že Zagreb ali Beograd v komuniciranju s svetovnimi centri. Zato plediram za gimnazijo in klasični pouk - takoj. Drugi vidik, ki se ga velja dotakniti, zadeva kulturo javne diskusije oz. polemike. Hvalabogu se v zadnjih letih še kar učimo javnega komuniciranja. Kvalitetnih komentarjev v časopisju ne manjka, kritična javnost je dobila pravico do obstoja in avtonomnosti, in to pred- 71 vsem zato, ker je vzpostavila nov, kompetenten, informiran, konceptno in teoretsko osmišljen diskurz, ob katerem se je praznorečje stare nomenklature sesulo v prah. Le redki nosilci družbene moči so bili sposobni prilagoditi svojo govorico novim razmeram in ti so praviloma prišli na površje. Družbeno komuniciranje je naredilo še do nedavnega nepojmljive kvalitetne skoke in slovenska družba se počasi privaja na oblike družbenega obnašanja, ki jih je Evropa razvila v 18. stoletju. Borova polemičnost v tem kontekstu s svojo avtoritarnostjo deluje kot odmev iz davnine. Če strupeno zbode, je to seveda kvaliteta njegovega stila in če pri tem mestoma piše žaljivo ali ceneno, je to pač predvsem stvar okusa. Nisem opazil, da bi mu oponenti - vključno z mano - ostajali dolžni. Tisto, kar je v njegovih polemičnih tekstih v nasprotju z etiko javne besede in kar ga neizprosno zaznamuje kot "zastarelega", je njegovo ne-spoštovanje oponentovega teksta. Pri tem deluje prozorno. V tekstu, kjer nasprotni strani očita potvorbe, podtikanja in klevete, se ročno posluži vseh treh, na kar sem opozoril v zadnjem odgovoru. Ko v naslednjem pisanju toži, kako "nasprotnik potvarja njegove besede, zavija, podtika, česar ni rekel, podcenjuje ali preslišuje njegove argumente", smo lahko prepričani, da prav to počne on sam v tem istem tekstu. Potvarja, ko trdi, da mu zamerim krepke besede, ko sem vendar povsem jasno zapisal, da krši etiko javne besede s podtikanjem, kleveto in fal-sifikati. Zavija in podtika, česar nisem rekel, ko mojo povsem precizno uporabo termina "ideološka zaslepljenost", označi kot eufemizem za politično. Podcenjuje ali presliši vse moje argumente in se pri tem še predstavlja kot človek, ki je "pripravljen prisluhniti" in sposoben "ubrati drugačno pot, če zgreši". Poduk? Javna beseda je resna stvar. Zavzemam se za odgovorno javno besedo, to pa pomeni tudi spoštovanje, pošten odnos do sogovornikove besede oz. teksta. Tretje, o čemer želim tu spregovoriti, je status znanosti. Se Bor res ne zaveda, kako se je ujel v past, ko je reagiral na trditev, da bo "morda nekega dne..., vendar Borove zasluge pri tem ne bo..."? Gre namreč za ključno trditev, ki zadeva status znanstvenega spoznanja, in njegovo (iskreno ali fingirano) nerazumevanje zgolj potrjuje ugotovitev, da njegovo venetoslavljanstvo z znanostjo nima nobene zveze. Pesnik in vernik lahko svoja spoz- nanja nabirata kar v božanskem vrtu Idej in Resnic, znanstveno spoznanje (ali resnica, kot raje sliši Bor) pa je nekaj precej bolj banalnega in je doma v človeških glavah; v prvo verjamemo, o drugem dvomimo in zato mora vsaka zamisel, pa naj smo prišli do nje na podlagi erudicije, z bistrino svojega uma, z intuicijo ali pa v sanjah, če naj bo sprejeta v zgradbo našega (znanstvenega) vedenja, skozi vrsto primerjalnih in logiških preverb v okviru tim. znanstvenega dokaznega postopka. Bor in ostali so predložili zamisel o neposredni zvezi med ve-netščino in slovenščino, a argumentacija, s katero to zamisel izpeljujejo in dokazujejo, je (znanstveno) nevzdržna in neveljavna. Četudi bi se zgodilo, da bi bila ta ideja kdaj sprejeta med znanstvena spoznanja, kar se sicer glede na naše sedanje vedenje zdi komaj verjetno, to ne bo Borova zasluga, temveč zasluga tistega, ki bi takšno zvezo znal utemeljeno zagovarjati in z veljavnimi znanstvenimi argumenti dokazati. Ker Bor znanstvenega postopka ne obvlada in torej s svojimi oponenti iz humanističnih strok ne more govoriti v istem jeziku, se odloči za najlažjo pot in kar povprek napade institucionalizirano znanost, ki da "nima poguma preverjati samo sebe in prodirati naprej"; postavi se v kopernikansko pozo in se proglasi za apostola nove, iščoče in inovativne znanosti. Ubogi Kopernik! Naj Boru zveni še tako "sholastično", Kopernikova veličina ni v tem, da je imel "prav", temveč v tem, da je za svojo -pomembno - trditev znal podati neizpodbitne dokaze. Če Bor trdi, da je 2+2=5, s tem še ni iznašel nove matematike. Dokler ne utemelji sistema, v okviru katerega je dva in dva pet, je ta trditev samo - napačna. In če kdo vzpostavi matematiko, v okviru katere bo 2+2=5, bo to njegova zasluga in ne Borova. Poduk? Kakorkoli smo že sami kritični do sebe in do svojih strok, Borovi izpadi so streli v prazno. Ob ustrezni pomoči glasila SZDL lahko sicer humanistične znanosti dosti učinkovito oblati in pri manj informiranem delu beročega občinstva okrni njihov ugled, a njegov iracionalni diskurz ostaja slej ko prej izven področja znanosti. Sicer pa sem za teorijo v humanističnih znanostih in za polno družbeno podporo prevodnemu programu družboslovne in humanistične literature Studia Humanitatis. Božidar Slapšak HI. ABECEDNO 73 "Takšne posode so že od pamtiveka rabili za uživanje jedače ali pijače. To potrjuje tudi vsebina našega napisa... V sodobnejšem prevodu: Željno (lakomno) je pospravil (pomete!) vase, ki je, gnaje se na svoji poti, sem zavil, ko je niz gor potujoč (prišel) do nas. Potemtakem je bil to pozdrav popotniku, vrezan v čašo (skodelico). Vabilo, naj pije in je. Ker je bila najdena ob vznožju Evganskih hribov, je vsebina napisa tem bolj naravna in razumljiva. Morda celo vijuga, v kateri teče napis, ponazarja, kako se pot niz gor spušča v dolino." M. Bor, VENETI NDP, str.299. 74_ A proposito di venetico e di O venetščini in slovanščini slavo Il venetico (detto, specie pel passato, "paleoveneto") è una lingua preromana parla ta nella massima parte délia regione "Veneto" attuale con modeste appendici nelle regioni confinanti a Nord e ad Est. Esso è attesta to so-prattutto dalle iscrizioni che ora si aggirano su 350, pur-troppo quasi tut te brevi, ripetitive e in minima parte mutile. Alcune (quelle più recenti) denunciano chiara-mente l'influsso délia romanizzazione e segnano perianto il passaggio dalla lingua preromana al latino, ovunque imperante. I tes ti più antichi (tra i quali la lapide sepolcrale di Cartura/Pernumia a Sud di Padova, non inclusa nel vol. La lingua venetica) possono risalire al VI/Vsecolo a.C.; quelli più recenti sono del II e forse I secolo a. C. L'ermeneutica delle epigrafi ha fatto grandi progressi specie a partiré dalla pubblicazione dell'americano M. Beeler (morto recen temen te) che ho avuto il piacere di incontrare in Cadore e in America - col volumetto The Vene tic Language, University of California 1949 (ma anche in precedenza sarà doveroso menzionare soprat-tutto i con tribu ti di C. Pauli, di R. Conway e ancora più del Sommer). Sono seguiti i contributi di E. Vetter, di V. Pisani, di G.B. Pellegrini, di A.L. Prosdocimi (il più attivo negli ultimi 25anni), ma tra tutti emerge l'attività deH'indoeuropeista francese (Accademico di Francia) M. Le jeune che ha concluso i suoi 100 e più la vori mediante la pubblicazione del fondamentale volume Manuel de la langue vénète, Heidelberg 1974, di pagine 341. Le iscrizioni sono ora interpretabili con sicurezza, direi al 90%, e la lingua puô essere bene classificabile nel complesso degli idiomi indoeuropei. Risulta ben chiaro che le affinità del venetico sono con le lingue "italiche" in senso lato, e soprattutto col latino. E' ovvio che sipossano individuare isoglosse anche con altre lingue; ma col gruppo slavo nulla di specifico e per il lessico compare soltanto un u preposizione ('in ') da un ie. *ud(s) che trova paralleli in germánico, báltico e slavo. Le isoglosse col latino sono invece assainumeróse e ci permettono in sostanza di interpretare i testi votivi, sepolcrali (ed uno confín ario). Quanto alla presunta affinità (o coincidenza!) dei Veneti con i Paleoslavi o Protoslavi - teoría che fa capo soprat- Venetščina (imenovana, posebe v preteklosti, "paleove-netščina") je predrimski jezik, ki so ga govorili v največjem delu sedanje dežele "Veneto", s skromnimi podaljški v sosednje dežele proti severu in vzhodu. Spričana je predvsem iz napisov, katerih število se danes giblje ok. 350; žal, so skoraj vsi kratki, precej se ponavljajo in le nekaj malega je okrnjenih. Nekateri (novejši) napisi različno kažejo vpliv romanizacije in pomenijo torej prehod od predrimskega jezika k latinščini, ko je ta že povsod zmagovala. Najstarejša besedila (med njimi tisto s plošče iz Carture/ Parnumie južno od Padove, ki ni prišlo v knjigo La lingua venetica) bi lahko uvrstili v VI./V. stoletje pr.Kr.; mlajša so iz II. in nemara iz I. stoletja pr. Kr. Hermenevtika napisov je močno napredovala predvsem od izida knjižice, ki jo je objavil nedavno umrli Američan M. Beeler, The Venetic Language (University of California, 1949 - vesel sem, da mi je bilo dano srečati tega pisca v Cadoru in v Ameriki; vendar je tudi že iz časa pred njim treba posebe omeniti, kar so prispevali C. Pauli, R. Conway in še bolj F. Sommer). Sledila so raziskovanja, zvezana z imeni E. Vetter, V. Pisani, G.B. Pellegrini, A.L. Prosdocimi (v zadnjih 25 letih najaktivnejši), ampak najvidnejše med vsemi je delo francoskega indoevropeista (člana Académie Française") M. Lejeu-na, ki je svojih 100 in več spisov zaključil z objavo temeljnega dela Manuel de la langue vénète, Heidelberg 1974, na 341 straneh. Venetske napise je danes mogoče zanesljivo razložiti -rekel bi v 90 odstotkih - in jeziku lahko dobro določimo mesto v indoevropski jezikovni skupnosti. Jasno je, da venetščina kaže podobnosti z "italskimi" jeziki, širše vzeto, in še največ z latinščino. Očitno je, da se v venetščini najdejo izoglose tudi z drugimi jeziki; vendar s slovansko skupino nič posebnega in glede leksike opazimo samo predlog u ('v') iz ie. *ud(s), ki ima paralele v germanskem, baltskem in slovanskem krogu. Nasprotno pa so izoglose z latinščino zelo številne in nam v bistvu dovoljujejo razložiti votivne in nagrobne tekste, pa še enega na mejnem kamnu. Glede dozdevne sorodnosti (ali naključne zveze!) Venetov s starimi Slovani ali s Praslovani - teorija ima oporo v poljski šoli, in primis v delih T. Lehr-Sptawinskega 75 tutto alla scuola polacca e in primis ai lavori di T. Lehr -Splawinski (che i o ho letto di seconda mano) bisogna subito riconoscere che tale equivoco è nato con l'inter-pretazione archeologica della "cultura lusaziana " e dei "campi d'urna", ma ancora più con l'interpretazione di Venetus/Venedus, nome di popolo ritenuto un antecedente diretto dei popoli slavi. E' vero che i Veneti/ Vcnedi: Venedae del!'Europa centrale e della Vis tola, oltre che del Báltico, son o menzionati da Tácito, Plinio e Tolomeo (di qui proviene certamen te il nome Wenden, Winden, windisch e simili); ma codesto popolo pud rien-trare nelle tracce lasciate dagli an tichissimi Veneti nella loro vastissima migrazione euroasiatica, anche se nulla possiamo dire di codesti Veneti per la lingua. Del resto, come sostiene il Devoto (cui si affianca il Prosdocimi), pud trattarsi di una designazione assai generica di un ramo di Indœuropei, forse migra ti in época più recente rispetto agü Arii ecc. Ma nulla vieta (e lo dice il Prosdocimi) che 1 'étnico Venetus/Venedus sia stato attribuito, per "Übertragung" a popoli slavi quando questi hanno occupato il territorio già abitato dai Veneti (non slavi). Sono fenomeni assai comuni; chi non conosce la prolife-razione onomástica delle tribù celtiche dei Volcae che hanno dato origine a tan ti popoli, nemmeno paren ti tra di loro. A partiré dalle Glosse di Kassel ove i Romani sono resi con uualha e di qui non sol tant o popolazioni a ffini, ma anche vlak onde Valacco, ung. olasz, 'italiano ' e oláh, 'rumeno', Vallone, Wlochy 'Italia ' in polacco, aat. walhisk, mod. welsch per 'italiano' (con disprezzo) e la vostra forma slovena Lah per 'friulano' ecc. Ma ció che risulta fondamentale per la discussione è un fatto più che evidente e cioè che il venetico (v. numero-si esempi in Lejeune, cit.) è una lingua di tipo kentum: per "ego", come in latino, si dice da ie. *egh(om) in venetico ego, EGO in grafía la t. ed exo in grafía epico-rica, mentre le lingue slave antiche hanno (j)az e simili. Dunque non vedo alcun rapporto (tranne di esser lingua ie.) tra VENETICO e SLA VO. Giovan Battis ta Pellegrini (ki sem jih jaz bral iz druge roke) - je treba takoj priznati, da je do tega nesporazuma prišlo ob arheološki interpretaciji "lužiške kulture" in "žarnih grobišč", še bolj pa z razlago, češ da je Venetus/Venedus ime naroda, ki naj bi ga šteli za direktnega prednika slovanskih narodov. Res je, da Venete (Veneti/Venedi: Venedae) v Srednji Evropi in ob Visli, zraven tistih pri Baltiku, omenjajo Tacit, Plinij in Ptolemej (odtod zatrdno izvira ime Wenden, Winden, windisch ipd.), ampak ta narod lahko prištevamo med sledove, ki so jih pustili prastari Veneti ob svojih neverjetno širokopoteznih migracijah, čeprav v zvezi z jezikom tistih Venetov ni mogoče reči prav ničesar. Sicer pa, kakor misli Devoto (ki se mu pridružuje Prosdocimi), lahko gre za hudo splošno ime neke veje Indoevropejcev, ki so se morda selili v poznejšem času kot Arijci. Ampak nič ne nasprotuje temu (in to pravi Prosdocimi), da bi bil etnikon Venetus/ Vene-dus prenesen na slovanski živelj, ko je le-ta zasedel ozemlje, kjer so poprej prebivali (neslovanski) Veneti. To so zelo navadni pojavi; kdo ne pozna npr. neverjetne onomastične razširjenosti keltskega plemena Volkov (Volcae), ki so dali ime številnim narodom, niti ne sorodnim med sabo: začnimo pri Glosah iz Kassla, kjer se Romani prikažejo kot uualha, in pojdimo naprej ne samo k sorodnim življem, ampak tudi k vlak, iz katerega je 'Valacco', ogrsko olasz, 'Italijan' in oläh 'romunsko', Valonci, Wiochy 'Italija' v poljščini, stvn. walhisk, mod.n. welsch za 'Italijana' (zaničljivo) in vaša slovenska oblika Lah za 'Furlana' itn. Ampak to, kar se pokaže za temeljno pri ti diskusiji, je več kot očitna okoliščina (gl. številne zglede pri omenjenem Lejeunu), da je venetščina jezik tipa kentum: za "ego", kakor v latinščini, je v venetščini iz ie. *egh(om) nastalo ego, EGO v lat. črkopisu in exo v epihoričnem (lokalnem) črkopisu, medtem ko imajo stari slovanski jeziki (j)az ipd. Potemtakem med venetščino in slovan-ščino - razen da obe spadata med ie. jezike - ne vidim nobene povezave. Giovan Battista Pellegrini (Prev. Mtv) 76_ Na kratko o venetskem jeziku, pisavi in etnosu JEZIK Venetski jezik je ustaljen, na zgodovinskih in funkcionalnih motivih temelječ izraz za jezik, ki je izpričan na tistih predrimskih napisih iz Veneta (meje te regije se ne ujemajo z mejami današnje dežele "Veneto"), ki so napisani v lokalnih različicah določene etruskoidne pisave (kasneje tudi v latinski pisavi) in kažejo skupno temeljno značilnost, ki ustreza jasni indoevropski strukturi jezika. Tako zapletena definicija venetskega jezika je nujna, ker z venetskega kulturnega področja niso poznani samo venetski napisi, čeprav so le-ti zanj značilni in so lingvistični ustreznik arheološkemu pojmu (Prosdo-cimi 1978 a, 259). Vir za preučevanje venetskega jezika so poleg venetskih napisov še latinski napisi X avgustejske regije, imenovane Venetia et Histria, ki vsebujejo značilne venetske antroponime. Pellegrini (1973, 19-20) navaja, da je poznanih okoli 60 venetskih besed in okoli 300 venetskih antroponimov. Skromno poznavanje venetske slovnice zadostuje, da venetski jezik lahko uvrstimo med indoevropske jezike, natančneje v kentumsko skupino (Prosdocimi 1978 a, 328). Venetski jezik skupaj z germanskim, keltskim, oskoum-brijskim in latinskim jezikom sodi med severozahodne indoevropske jezike. Izrazitejša sorodnost z oskoumbrij-skim in še posebej z latinskim jezikom je posledica razvoja teh jezikov v Italiji, pri čemer je na nastanek italske "koine" verjetno močno vplivala etruščanska kultura (Untermann 1978, 875-878). NAPISI: DA TACI J A, RAZŠIRJENOST, PISA VA Datacija Lejeune (1974, 13) deli venetske napise na: arhajske (okoli 550-475 pr.n.št.), stare (okoli 475-300 pr.n.št.), mlade (okoli 300-150 pr.n.št.) in venetsko-latinske (okoli 150-100 pr.n.št.). Zadnja, to je venetsko-latinska faza, se ujema s prvo fazo romanizacije: eno ali dve generaciji se je ohranil lokalni jezik, ki so ga zapisovali v latinski pisavi, nato pa sledijo le še pravi latinski napisi (l.c.). Edino najdišče, kjer so zastopane vse faze venetske pisave, je Este (Lejeune 1974, 21). Tu je bil najden tudi najstarejši doslej poznani venetski napis, ki je glede na tipološke značilnosti bronastega kantarosa, na katerem je napisan, datiran v 6. stoletje pr.n.št. (Prosdocimi 1978 a, 292). Razširjenost (Karta 1) Koncentracija venetskih napisov je v Este (antično Ateste, center Venetov) in njeni neposredni okolici, v Padovi in Vicenzi, ob srednjem toku reke Piave, v Tre-visu, Oderzu in v Cadore. Robno področje pa predstavljajo Adria na jugu, Gurina in Wurmlach na severu, Idrija pri Bači ter Škocjan na vzhodu (Pellegrini 1973, 19). Vzhodno od Škocjana in Idrije so bili z venetsko pisavo zabeleženi napisi najdeni na Vačah in v Ženjaku, morda tudi v Stari Sušici pri Košani in Gradišču nad Vintarjev-cem. Vendar pa jih ne moremo uvrstiti med venetske KARTA 1. Venetska mesta in najdišča venetskih napisov; (po: Untermann 1978, 859-860, Abb.l) Legenda: • venetska mesta, O ostala mesta, + najdišča venetskih napisov, — meja X regije. Posebej je označeno jedro venetskega ozemlja. Najdišča, ki niso imenovana na karti: 1 Lozzo Atestino, 2 Montegrotto, 3 Piove di Sacco, 4 Pernumia, 5 Costozza, 6 Montebelluna, 7 C6volo, 8 Roganzuolo, 9 Cancvči, 10 Valle di Cadore, 11 Lžgole di Cadore, 12 Lozzo di Cadore, 13 Monte Pore, 14 VViirmlach, 15 Gurina, 16 Findening-Thorl, 17 Idrija pri Bači, 18 Škocjan. 77 napise, ker po mnenju jezikoslovcev njihov jezik ni venetski (glej str. 326-331, 325-326). Lejeune razlikuje dve področji razširjenosti venetskih napisov in ju imenuje Evganejska Venetija (med Adižo in Brento z Este, Vicenzo in Padovo) in Karnijska Venetija (vse ostalo področje). Na prvem področju je bilo najdeno več napisov, med njimi tudi najstarejši, na drugem pa prevladujejo mladi napisi (Lejeune 1974, 13-14). Pisava Poleg venetskih napisov, ki so zapisani v lokalnih različicah venetske pisave, so poznani tudi venetski napisi v latinski pisavi. Različice venetske pisave se med seboj razlikujejo le po grafičnem izgledu nekaterih črk, ne pa po svojem sistemu. Imajo enako število znakov, ki označujejo (z eno izjemo) v vseh različicah isto fonetično vrednost. Govorimo torej lahko o temeljni enotnosti venetske pisave. Venetska abeceda izhaja iz etruščanske abecede. Skupaj z retijsko in lepontsko abecedo tvori družino severnoet-ruščanskih abeced, ki se je v drugi polovici 1. tisočletja uveljavila v severni Italiji, iz nje pa se je verjetno tudi razvila germanska pisava, to je rune. Venetska pisava je zelo verjetno nastala v svetiščih, kjer so jo tudi poučevali - tako je ohranila povezavo z nekaterimi kulti. Različice venetske pisave so vezane prav na taka svetišča - pisarske centre. Nekateri med njimi so imeli le lokalen vpliv, npr. svetišči v Padovi in Vicenzi. Norme, ki so jih sprejeli v svetišču Reitije (Reitia) v Este, pa so imele vpliv na širokem področju. Bronasti votivni predmeti, ki so bili najdeni v tem svetišču, simbolizirajo povoščene ploščice (tabula cerata) in pisala (stilus). Z nekaterih od teh ploščic, t.i. abecednih ploščic, nam je poznano zaporedje črk v venetski abecedi. Za venetsko pisavo je značilno, da ima grafične znake za glasove /b/, /d/ in /g/, ki jih etruščanski jezik ni poznal. Vsi trije glasovi so označeni z etruščanskimi črkami: /b/=
t 02
k >1
d 6 (latinski)
e 2
f S^Kvh) ^02(hv) 'I^SMO ti 4«.
g ri
h 0i 'I'2 'I' 3 K
j (la i.iski samoglasr.iški i) '. 1 U' m r
Y (latinski scglasniški i): ¡-j fi) i i 2 (i:) j "^V')
m :
n : M
o : O, 02
p : 12
r :